Номер провадження: 33/813/1187/26
Номер справи місцевого суду: 523/8756/26 
Головуючий у першій інстанції Шурупов В. В. 
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі судді судової колегії судової палати з розгляду цивільних справ Драгомерецького М. М.,
при секретарі Узун Н. Д.,
переглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 20.04.2026, старший солдат ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її у ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, 08 березня 2026 року приблизно об 11:00 годині, будучи включеним до групи оповіщення населення про мобілізаційні заходи на період воєнного стану, та будучи оснащеним засобом відеофіксації процесу громадян, який вказана особа отримав у справному стані, перебуваючи за місцем здійснення оповіщення громадян, а саме: м. Одеса, Пересипський район, на розі вулиць Винниченка та Кривобалківської (більш точне місце затримання встановити не вдалось), діючи протиправно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, передбачених ст. ст. 11, 16, 20, 21 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, порушив вимоги ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимоги Розділів ІІ-ІІІ «Інструкції із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації» (затвердженої наказом Міністерства оборони України №530 від 06.08.2024), що мало наслідком нездійснення відеофіксації процесу оповіщення ОСОБА_2 , а також невручення останньому повістки у встановленому законом порядку, відсутності будь-яких доказів її вручення або належної фіксації відмови від отримання, чим вчинив недбале ставлення до військової служби, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Постановою Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень. 
Не погоджуючись із зазначеною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року та закрити провадження у справі на підставі ст. 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. 
Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року, мотивуючи тим, що розгляд справи відбувався без його участі, копію постанови він не отримував, про її існування дізнався 06 травня 2026 року з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Статтею 289 КУпАП встановлено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Частиною 2 ст. 294 КУпАП, встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Враховуючи те, що матеріалами справи не спростовуються викладенні в клопотанні доводи, а також для забезпечення права особи на доступ до правосуддя, вважаю за можливе визнати причини пропущеного строку поважними та поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року.
В судове засідання до апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку судової повістки в його електронний кабінет Електронного суду.
Клопотання про відкладення розгляду справи не надходило.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Неявка в судове засіданні особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформації про належне повідомлення цих осіб.
З огляду на вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі доводів, викладених у апеляційній скарзі, а також доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Збирання нових доказів не входить до повноважень апеляційного суду.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-15 КУпАП та накладаючи на нього відповідне адміністративне стягнення, суд першої інстанції згідно вимог ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином з`ясував всі фактичні обставин, що мають істотне значення для її розгляду, ухваливши законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Диспозиція ч. 2 ст. 172-15 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.
Об`єктивна сторона правопорушення характеризується невиконанням або неналежним виконанням військовою службовою особою своїх обов`язків, передбачених законами, військовими статутами, положеннями, наказами командування.
Невиконання обов`язків означає невиконання дій, які входять до службових обов`язків. Неналежне виконання означає нечітке, формальне або неповне здійснення обов`язків.
Стаття 172-15 КУпАП є бланкетною нормою, тобто такою, що лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів, що наповнює дану норму більш конкретним змістом для встановлення тих ознак, які мають значення для правильної правової кваліфікації зазначеного діяння. Тобто, у протоколі про адміністративне правопорушення повинно бути зазначено, які порушення правил несення військової служби допущені особою та якими нормативними актами передбачені правила, що порушила особа.
Так, в протоколі про адміністративне правопорушення від 20.04.2026, зазначено, що старший солдат ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її у ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, 08 березня 2026 року приблизно об 11:00 годині, будучи включеним до групи оповіщення населення про мобілізаційні заходи на період воєнного стану, та будучи оснащеним засобом відеофіксації процесу громадян, який вказана особа отримав у справному стані, перебуваючи за місцем здійснення оповіщення громадян, а саме: м. Одеса, Пересипський район, на розі вулиць Винниченка та Кривобалківської (більш точне місце затримання встановити не вдалось), діючи протиправно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, передбачених ст. ст. 11, 16, 20, 21 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, порушив вимоги ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимоги Розділів ІІ-ІІІ «Інструкції із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації» (затвердженої наказом Міністерства оборони України №530 від 06.08.2024).
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) в Україні настає особливий період.
Відповідно до Указу Президента України №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VІ, в Україні оголошено часткову мобілізацію, отже з того часу настав особливий період, який триває по теперішній час, оскільки рішення про демобілізацію, затвердженого Верховною Радою України (ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») не приймалось. Також, щодо факту запровадження особливого періоду в Україні з 18.03.2024 наголосив Верховний Суд України у постанові від 30.05.2018 у справі №521/12726/16-ц. Крім того, у зв`язку з військовою агресією рф указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який був продовжений та діє і по теперішній час.
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Згідно ст. 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовець повинен бути пильним, а згідно ст. 16 вказаного Статуту, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Частиною 6 ст. 22 розділу IV Закону України №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» чітко визначено конкретний стандарт, якого необхідно дотримуватись в частині, що стосується використання засобів фото- та відеофіксації під час здійснення заходів оповіщення громадян та перевірки їх військово-облікових документів, а саме: «Під час перевірки документів уповноважений представник ТЦК та СП або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів».
Законом України від 11.04.2024 №3633-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» встановлено, що під час дії Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022 №2105-IX вимоги, зазначені у ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», щодо здійснення уповноваженими представниками ТЦК та СП фото- і відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, застосовуються через три місяці з дня опублікування цього Закону.
Тобто вищезазначена норма з 17 липня 2024 року стала чинною для всіх уповноважених представників ТЦК та СП, а також з того ж часу є обов`язковою для виконання.
Також, дана норма додатково зазначена постановами Кабінету Міністрів України, які регулюють діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки та порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, п. 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, а також п.п. 40, 52 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.
Так, відповідно п.п. 31, 40 такого Порядку, повістки мають право вручати , зокрема, представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки - в межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.
Належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ , у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки, а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.
В «Інструкції із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації» визначено, що під час здійснення фото- та відеофіксації процесу пред`явлення та перевірки уповноваженими представниками військово-облікових документів портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях або іншим способом, який забезпечує відеозйомку. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, уповноважені представники можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення.
Включення портативного відеореєстратора уповноваженими представниками відбувається з моменту початку виконання ними службових обов`язків щодо здійснення заходів оповіщення громадян, перевірки їх військово-облікових документів, а відеозапис ведеться безперервно до завершення виконання заходів, крім випадків загрози попадання на відеореєстратор військових об`єктів або інформації з обмеженим доступом та випадків, пов`язаних з виникненням у уповноваженого представника особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора уповноважений представник переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
Під час здійснення повноважень уповноважений представник забезпечує збереження та належні умови експлуатації виданого йому портативного відеореєстратора.
Уповноваженому представнику під час виконання своїх повноважень забороняється, зокрема, примусове виключення портативного відеореєстратора, у тому числі на вимогу сторонніх осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Так, порушення ОСОБА_1 статей 11, 16, 20, 21 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимог Інструкції із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації, та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП підтверджується, наявними в матеріалах справи доказами, а саме: 
1)протоколом про адміністративне правопорушення 20.04.2026, який підписаний ОСОБА_1 та в повній мірі відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а тому є належним та допустимим доказом, й приймається судом до уваги. В протоколі ОСОБА_1 зазначив, що вину він не визнає, пояснення наддасть в суді (а.с. 1-9);
2)копією заяви адвоката Ягафорової Е.Р. від 09.03.2026 про вчинення кримінальних правопорушень в порядку ст. 214 КПК України, в якій викладені обставини незаконних дій працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_2 , що мали місце 08.03.2026 (а.с.10-13);
3)копіями відповіді начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 на опрацювання листа керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, з якої вбачається, що оповіщення ОСОБА_2 08.03.2026 здійснювали 2 групи ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу одної з яких, відповідно до витягу з наказу начальника вказаного ІНФОРМАЦІЯ_1 №138 від 07.03.2026, входив ОСОБА_1 (а.с.14-18);
4)копією витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 05.08.2025 №218 щодо призначення ОСОБА_1 на посаду командира третього відділення охорони роти охорони зазначеного РТЦК та СП (а.с.29);
5)поясненнями ОСОБА_1 від 17.04.2026, згідно з якими останній пояснив, що 08 березня 2026 року він входив до складу однієї щ двох груп оповіщення, вранці того дня він отримав у чергового ІНФОРМАЦІЯ_1 під особистий розпис нагрудну відеокамеру у справному стані; зазвичай він відеокамеру передавав іншій особі з другої групи, бо той більш-менш підготовлений, кому надавав камеру в той день він не пам`ятає; в зазначений день вказана особа разом з іншими здійснювали оповіщення ОСОБА_2 .. Відеофіксація цього процесу і доставлення останнього до приміщення РТЦК та СП не проводилась, з яких причин - не пам`ятає (а.с.19-21).
Таким чином, оцінюючи вищезазначені докази окремо та в їх сукупності, ґрунтуючись на внутрішньому переконанні, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, а саме в тому, що він будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її у ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08 березня 2026 року приблизно о 11:00 годині, будучи включеним до групи оповіщення населення про мобілізаційні заходи на період воєнного стану, та будучи оснащеним засобом відеофіксації процесу громадян, який вказана особа отримав у справному стані, перебуваючи за місцем здійснення оповіщення громадян, а саме: м. Одеса, Пересипський район, на розі вулиць Винниченка та Кривобалківської (більш точне місце затримання встановити не вдалось), діючи протиправно, всупереч інтересам служби, на порушення своїх статутних обов`язків, передбачених ст. ст. 11, 16, 20, 21 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, порушив вимоги ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимоги Розділів ІІ-ІІІ «Інструкції із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації» (затвердженої наказом Міністерства оборони України №530 від 06.08.2024), що мало наслідком нездійснення відеофіксації процесу оповіщення ОСОБА_2 , а також невручення останньому повістки у встановленому законом порядку, відсутності будь-яких доказів її вручення або належної фіксації відмови від отримання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, що він мав конкретні службові обов`язки, не виконання який утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, однак апеляційний суд не приймає дані твердження, з огляду на наступне.
Так, апеляційний суд зазначає, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з адміністративно-господарської діяльності) №138 від 07.03.2026, яким ОСОБА_1 визначений старшим другої групи оповіщення щодо виклику до ІНФОРМАЦІЯ_5 військовозобов`язаних, дійсно не встановлювався обов`язок для останнього здійснювати відеофіксації процесу оповіщення.
Однак, для ОСОБА_1 обов`язок для останнього здійснювати відеофіксації процесу оповіщення встановлений чинним законодавством, а саме Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Інструкцією із застосування територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеофіксації» (затвердженої наказом Міністерства оборони України №530 від 06.08.2024). Також, даний обов`язок передбачений постановами Кабінету Міністрів України, які регулюють діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки та порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, п. 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, а також п.п. 40, 52 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.
Апеляційний суд також критично відносить до доводів апеляційної скарги про те, що матеріалами справи не доведено, що обов`язок здійснення відеофіксації був покладений персонально на ОСОБА_1 , а не на іншого члена групи, та що він мав фактичну можливість забезпечити відеофіксацію в момент події, оскільки вищезазначеним положеннями чинного законодавства, обов`язок здійснювати фото- і відеофіксацію під час вручення повістки та під час проведення заходів оповіщення, встановлений для всіх уповноважених представників ТЦК та СП.
Окрім того, як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_1 від 17.04.2026, саме він отримав вранці 08 березня 2026 року в чергового ІНФОРМАЦІЯ_5 під розпис нагрудну відеокамеру, яка видавалась одна на групу, в справному стані (а.с. 20). 
Отже, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 мав встановлений законом службовий обов`язок здійснювати фото- і відеофіксацію під час вручення повістки та під час проведення заходів оповіщення, а також встановлено, що останній мав фактичну можливість забезпечити відеофіксацію в момент події, у зв`язку чим відхиляються доводи апеляційної скарги в цій частині.
Згідно ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Апеляційний суд вважає, що нездійснення фото і відеофіксації технічними засобами, військовослужбовцями уповноваженими представниками ТЦК та СП під час здійснення заходів оповіщення та перевірки військово-облікових документів військовозобов`язаних є грубим порушенням службових обов`язків, спрямованих на забезпечення законності, фіксації подій та захисту як прав громадян, так і самих військовослужбовців. Такі дії (бездіяльність) за своєю природою не можуть вважатися формальними або малозначними.
Здійснення фото і відеофіксації технічними засобами військовослужбовцями представниками ТЦК та СП має превентивну, доказову та захисну функції. Їх невикористання нівелює саму мету правового регулювання, створює ризики безкарності правопорушників та підриває довіру до дій уповноважених осіб. А тому не приймаються твердження апеляційної скарги про те, що не було встановлено негативних наслідків, які б могли свідчити про неналежне виконання ОСОБА_1 службових обов`язків або заподіяння шкоди інтересам служби.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається також на порушення судом першої інстанції права на захист та безпідставність розгляду справи за його відсутності, оскільки його було повідомлено про розгляд справи менше ніж за добу до розгляду справи та не було відкладено розгляд справи.
Однак, апеляційний суду зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 277 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені в тому числі ч. 2 ст. 172-15 КУпАП розглядаються протягом доби, а тому не повідомлення ОСОБА_1 повісткою, із зазначенням дати і місця розгляду справи, не пізніше як за три доби до розгляду справи, та не відкладення розгляду справи, в даному випадку не може визнатись порушенням норм процесуального права чи порушенням права особи на захист.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на власному тлумаченні норм права.
Такий висновок суду відповідає завданням КУпАП, яким є зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
Керуючись ст. ст. 247, 294 КУпАП, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження - задовольнити. Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Пересипського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький