РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року 	справа № 580/2075/26 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Орленко В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ІНФОРМАЦІЯ_2 подало до суду позовну заяву про визнання протиправними дії відповідача та зобов`язання відповідача повернути шкоду завдану державі у сумі 130772,19 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що бездіяльність старшого лейтенанта ОСОБА_1 призвела до переплати додаткової винагороди з розрахунку 100 000 гри, за час, коли військовослужбовці не виконували бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовим розпорядженнями (бойовими наказами), а отже шкода нанесена зі сторони посадових осіб державі підлягає відшкодуванню.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду відкрите провадження в даній справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач, надав до суду відзив на позовну заяву, де представник зазначив, що вересень-жовтень 2022 року, квітень 2023 року і травень 2023 року не охоплюються періодом з 09.11.2022 по 01.02.2023, тому не можуть слугувати мотивуванням завдання відповідачем будь-якої шкоди державі, адже він в цей час не був начальником штабу - першим заступником командира батальйону військової частини НОМЕР_1 . Також позов не містить дані про те, які суми із зазначених позивачем як неправомірно нараховані та виплачені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , нараховані та виплачені саме з вини відповідача, тобто відсутні дані яким чином позивач визначив, що відповідач наніс шкоду державі саме у розмірі 130772,19 грн. Відсутні дані про причинний зв`язок між завданою шкодою і будь-якими діяннями відповідача.
Крім того, у відзиві стверджує, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про результати службового розслідування» № 562 від 05.12.2025 не може слугувати достатнім і допустимим доказом, адже містить лише власні висновки позивача про обставини, які є предметом доказування у цій справі, однак доказів, на підставі яких такі висновки зроблені, позивач не надав. Адже з листа позивача до відповідача можна припустити, що підставою став «Аудиторський звіт» вих. № 535/30/15 від 10.11.2023, водночас результатів такого звіту до позову не додано. Інформація про те, які саме результати аудиторської перевірки у цьому звіті були наведені, відсутня.
Водночас службове розслідування, наказ за результатами якого позивач вважає фактичною підставою позову, було проведене на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про призначення службового розслідування» № 75 від 17.02.2025. Тобто через 2 роки після отримання позивачем аудиторського звіту. Причини такої затримки позивачем не зазначені, підстав для припущення строку і прийняття вказаного наказу з порушенням порядку немає.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, де адміністративний позов просить задовольнити.
Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, де у задоволенні адміністративного позову просить відмовити.
Дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив, що протягом періоду з 09.11.2022 по 20.01.2023 тимчасово виконував обов`язки, а з 21.01.2023 по 01.02.2023 перебував на посаді начальника штабу - першого заступника командира батальйону військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_1 .
В результаті проведення внутрішнього аудиту за період діяльності з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2023 року, відповідно до зведеного плану діяльності внутрішнього аудиту ІНФОРМАЦІЯ_1 було виявлено, що в порушення вимог пункту 1 Постанови №168, п. З окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29, п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 07.06.2018 № 260, безпідставно виплачена додаткова винагорода з розрахунку 100,0 тис. грн за час, коли військовослужбовці не виконували бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими розпорядженнями (бойовими наказами).
Аудитом встановлено факти переплат додаткової винагороди у в/ч НОМЕР_1 на загальну суму 3 814,84 тис. грн, зайво перерахований податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 686,67 тис. грн та єдиний соціальний внесок на загальну суму 839,26 тис. гривень. Всього допущено незаконних витрат коштів на загальну суму 5 340,77 тис. гривень.
Відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року №608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за №1503/31371, наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №75 від 17 лютого 2025 року «Про призначення службового розслідування» за фактом переплати грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , заступником начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки з психологічної підтримки персоналу - начальником відділу психологічної підтримки персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 було проведено службове розслідування, з метою уточнення обставин, причин і умов, що сприяли зазначеним порушенням, а також відшкодування завданих збитків.
За результатами службового розслідування було встановлено відсутність доказів, щодо участі у бойових діях та заходах із національної безпеки і оборони в районах ведення бойових дій відносно трьох військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.12.2025 №562 «Про результати службового розслідування» за порушення вимог: ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України»; ст. 16, ст. 68 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»; абзацу 7 пункту З телеграми Міністра оборони України №248/1217 від 07.03.2022 року; пункту 3 та пункту 11 телеграми Міністерства оборони України №912/з/29 від 23.06.2022 року, внаслідок переплати додаткової винагороди з розрахунку 100 000 грн. за час, коли військовослужбовці не виконували бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими розпорядженнями (бойовими наказами): колишній начальник штабу - перший заступник командира батальйону військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_1 , вважається таким, що наніс матеріальну шкоду державі на загальну суму 130 772 гривень 19 копійок та притягнуто його до матеріальної відповідальності.
Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку не сплатив позивачу у добровільному порядку суму непогашених завданих державі збитків, військова частина НОМЕР_2 звернулася із позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут), яким керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (частина друга вступу до Статуту).
Статтею 9 Статуту передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтями 28-29 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
В силу приписів статей 26-27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України № 160-XI від 3 жовтня 2019 року "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі Закон № 160-XI).
За змістом статті 1 Закону № 160-XI, у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
1) військова частина, установа, організація, заклад орган військового управління, військова частина, військовий навчальний заклад, військовий навчальний підрозділ вищого навчального закладу, установа, організація Міністерства оборони України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань тощо, в яких проходять службу військовослужбовці, поліцейські та особи рядового і начальницького складу (проходять збори військовозобов`язані та резервісти);
3) командир (начальник) командир (начальник, керівник) військової частини, установи, організації, закладу;
4) матеріальна відповідальність вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
5) пряма дійсна шкода (далі шкода) збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 160-XI підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Частиною першою статті 7 Закону № 160-XI визначено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Відповідно до норм статті 8 Закону № 160-XI посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
Позивач у позовній заяві стверджує, що у завданні шкоди винуваті дві особи -начальник штабу - перший заступник командира батальйону військової частини НОМЕР_1 та старший помічник з кадрів та стройової частини військової частини НОМЕР_1 . Проте матеріали справи не містять доказів щодо визначення міри вини кожного та відповідного розрахунку суми шкоди 130772,19 грн.
Наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі Порядок № 608), яким визначаються підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.
Пунктом 3 розділу II Порядку № 608 передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Відповідно до пункту розділу IV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:
дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;
виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;
розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку № 608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;
висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;
ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);
оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Пунктами 1, 3 розділу V Порядку № 608 визначено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
При цьому в описовій частині акта службового розслідування зазначаються:
посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування;
неправомірні дії військовослужбовця;
зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є);
вина військовослужбовця;
причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась;
вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено;
причини та умови, що сприяли правопорушенню;
заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Відповідно до пунктів 1, 4 розділу VI Порядку № 608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
З аналізу наведених норм суд доходить висновку, що службове розслідування, як діяльність зі збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про наявність в діях військовослужбовця складу правопорушення, проводиться стосовно конкретної особи (осіб), яка (які) при цьому усвідомлюють та розуміють те, що розслідування проводиться саме щодо неї (щодо них), оскільки такий її (їхній) статус під час проведення службового розслідування передбачає гарантування їй (їм) певних прав, як-от: права відмовитися від давання пояснень або ж, навпаки, права надати письмові пояснення щодо обставин вчинення проступку (правопорушення) разом з власними доказами правомірності своїх дій (доказами невинуватості); права заявляти клопотання, в тому числі про приєднання до матеріалів службового розслідування нових документів, про отримання пояснень від осіб, які мають відношення до події, що розслідується, про ознайомлення з матеріалами розслідування тощо; зрештою, права на захист, яке включає і право на користування допомогою адвоката.
Отже, статус військовослужбовця під час службового розслідування, як особи щодо якої призначено та проводиться таке розслідування, означає набуття цим військовослужбовцем статусу повноправного учасника службового розслідування, який, користуючись наданими йому правами, може доводити перед особою (особами), який (які) його проводять, факт відсутності у його діяннях складу дисциплінарного проступку (правопорушення).
Звідси, рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення, а в контексті цієї справи рішення про притягнення до матеріальної відповідальності, може бути прийняте лише за умови забезпечення йому усіх відповідних прав і тільки в тому випадку, якщо його вина у вчиненні дисциплінарного проступку (правопорушення) буде встановлена уповноваженою особою (особами) з дотриманням визначеного законом порядку проведення службового розслідування, який, серед іншого, передбачає забезпечення військовослужбовцю зазначених вище прав.
Це важливо не лише в цілях забезпечення особі гарантованих їй законом прав, але й з точки зору неухильного дотримання презумпції невинуватості.
В цьому зв`язку суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права, суд враховує, що у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" (рішення від 10 лютого 1995 року), ЄСПЛ підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Утім, судом встановлено, що службове розслідування за фактом заподіяння відповідачем збитків проводилося без участі відповідача, позаяк в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту його повідомлення про таке розслідування. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту повідомлення позивачем щодо права відповідача відмовитися від давання пояснень або ж, навпаки, права надати письмові пояснення щодо обставин вчинення проступку (правопорушення) разом з власними доказами правомірності своїх дій (доказами невинуватості).
Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що рішення про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності прийняте відповідачем з істотним порушенням визначеного законом порядку.
У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до статті 139 КАС України, відсутні підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Копію рішення направити сторонам справи.

Рішення складене та підписане 18.05.2026.

Суддя 	Валентина ОРЛЕНКО