ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/59930/24 Суддя (судді) першої інстанції: Кочанова П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И Л А
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «Р») №89075240203 від 06.08.2024, винесене Головним управлінням ДПС у м. Києві, згідно якого ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 473 507,76 грн (в т.ч. за податковим зобов`язанням 378 806,21 грн, за штрафними санкціями 94 701,55 грн);
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «Р») №89072240203 від 06.08.2024, згідно якого ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 39 458,98 грн (в т.ч. за податковим зобов`язанням 31567,18 грн, за штрафними санкціями 7 891,80 грн);
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «ПС») №89077240203 від 06.08.2024, згідно якого ОСОБА_1 нараховано суму штрафних санкцій в розмірі 1020,00 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «ПС») №89080240203 від 06.08.2024, згідно якого ОСОБА_1 нараховано суму штрафних санкцій в розмірі 340,00 грн.
На обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що надані під час проведення перевірки договори купівлі-продажу часток, акти приймання-передачі часток, а також угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладені з метою проведення розрахунків за придбані позивачем частки у статутному капіталі ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ», відповідають вимогам чинного законодавства та належним чином підтверджують фактичне понесення ним витрат на придбання корпоративних прав.
Позивач наголошував, що загальна сума документально підтверджених витрат, пов`язаних із придбанням корпоративних прав у ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ», становить 7 305 000,00 грн, тоді як дохід, отриманий від їх подальшого відчуження, склав 2 104 478,94 грн. За таких обставин, на переконання позивача, результатом здійснення відповідних операцій став не інвестиційний прибуток, а інвестиційний збиток, у зв`язку з чим висновки контролюючого органу про отримання ним оподатковуваного інвестиційного доходу є помилковими.
З огляду на відсутність інвестиційного прибутку позивач вважав, що у нього не виникло податкового обов`язку зі сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору за результатами зазначених господарських операцій.
У зв`язку із цим, на думку позивача, прийняті контролюючим органом рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 340,00 грн за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік, а також у розмірі 1020,00 грн за ненадання посадовим особам контролюючого органу під час проведення перевірки книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Апелянт вказує, що позивач під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки не надав контролюючому органу належних первинних документів, які б підтверджували понесення ним витрат на придбання корпоративних прав, а тому відповідно до пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України такі документи вважаються відсутніми на час складення податкової звітності.
Скаржник також зазначає, що документи, подані позивачем після завершення перевірки, не можуть бути враховані при визначенні податкових зобов`язань, оскільки вони не були надані контролюючому органу у строки та порядку, встановлені податковим законодавством.
Крім того, апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо підтвердження інвестиційних витрат позивача, посилаючись на те, що подані договори купівлі-продажу часток, акти приймання-передачі та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог не підтверджують фактичного понесення витрат на придбання корпоративних прав та не свідчать про реальне виконання грошових зобов`язань.
Також відповідач наголошує, що позивач у 2020 році отримав інвестиційний дохід від продажу корпоративних прав у сумі 2 104 478,94 грн, який підлягав декларуванню та оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб і військовим збором, однак відповідна декларація про майновий стан і доходи ним не подавалась. У зв`язку з цим, на думку апелянта, контролюючим органом правомірно визначено позивачу грошові зобов`язання та застосовано штрафні санкції.
З огляду на викладене відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Відповідно до ст. 20, п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями та відповідно до наказу Головного Управління ДПС у м. Києві про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 19.04.2024 №2644-п останнім проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань дотримали вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доход фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді інвестиційного прибутку від продажу корпоративних прав платника податків - фізичної особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2020 по 31.12.2020.
За результатами перевірки складено акт від 01.07.2024 за № 78592/Ж5/26-15-24-02 03/2561419835, у висновках якого зазначено про встановлення наступних порушень:
- п. 179.1 ст. 179 розділу IV ПК України з урахуванням вимог п.п. 49.18.4 п.49.18 ст. 49 Кодексу, не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДПС у м. Києві;
- вимог п.п. «а» п.176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;
-п.п. 168.2.1 п. 168.2, п.п.168.1.3 п.168.1 ст.168 Кодексу з урахуванням вимог пп. 164.2.9 п.164.2 ст.164, п.п.170.2.6 п.170.2 ст.170 Кодексу, не задекларовано дохід у вигляді інвестиційного прибутку у сумі 2 104 478,94 грн та не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2020 рік в сумі 378 806,21 грн з отриманого доходу;
- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 161 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень Кодексу, не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 31 567,18 гривень.
Вищезазначені висновки контролюючим органом мотивовано наступними обставинами, встановленими в акті перевірки.
Так, згідно з відомостями ЦБД ДРФО ДПС України в період з 01.01.2020 по 31.12.2020 платник податків - фізична особа ОСОБА_1 отримав дохід у сумі 2 104 478,94 грн інвестиційний дохід від продажу корпоративних прав (за ознакою доходу « 112») від АТ «Закритий недиверсифікований Венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЮГ-ДЕВЕЛОПМЕНТ» (ЄДРПОУ 42712922), (далі - АТ ЗНВКІ Фонд «ЮГ- ДЕВЕЛОПМЕНТ»).
Зазначена інформація відображена АТ ЗНВКІ Фонд «ЮГ- ДЕВЕЛОПМЕНТ» в податковому розрахунку за формою 1 - ДФ за І квартал 2020 року.
Листом від 08.06.2021 №0806/1-21 (вх. №69056/6 від 18.06.2021) АТ ЗНВКІ Фонд «ЮГ-ДЕВЕЛОПМЕНТ» надано копію договору від 12.02.2020 №б/н купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Інвестиційна Компанія «МІЙ ДІМ» відповідно до якого фізичною особою ОСОБА_1 здійснено продаж частки (95%) в статутному капіталі ТОВ «Інвестиційна Компанія «МІЙ ДІМ» вартістю 2 104 478,94 грн за ціною 2 104 478,94 грн АТ ЗНВКІ Фонд «ЮГ-ДЕВЕЛОПМЕНТ» (Покупець).
Також, АТ ЗНВКІ Фонд «ЮГ-ДЕВЕЛОПМЕНТ» надано копію платіжного доручення від 17.02.2020 №8 про перерахунок коштів у сумі 2 104 478,94 грн фізичній особі ОСОБА_1 , згідно з договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Інвестиційна Компанія «МІЙ ДІМ» від 12.02.2020.
Таким чином, перевіркою встановлено отримання в 2020 році фізичною особою ОСОБА_1 інвестиційного доходу від продажу корпоративних прав в сумі 2 104 478,94 гривень, який не включено до складу загального оподатковуваного доходу за 2020 рік та підлягає відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи.
Відповідачем в акті перевірки вказано, що на підтвердження понесених інвестиційних витрат фізичною особою ОСОБА_1 не надано первинних документів: договорів, протоколів, платіжний документів (прибуткових та видаткових квитанцій, платіжних доручень, меморіальнихордерів, тощо) по операціях з придбання інвестиційного активу, від продажу яких в 2020 році отримано інвестиційний дохід.
На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:
- від 06.08.2024 №89075240203, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 473 507,76 грн, в т.ч. за основним платежем в розмірі 378 806,21 грн, за штрафними санкціями в розмірі 94 701,55 грн;
- від 06.08.2024 №89072240203, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 39 458,98 грн, в т.ч. за основним платежем розмірі 31567,18 грн, штрафними санкціями в розмірі 7 891,80 грн;
- від 06.08.2024 №89077240203, відповідно до якого позивачу нараховано суму штрафних санкцій в розмірі 1020,00 грн за ненадання посадовим (службовим) особам контролюючих органів до перевірки книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподаткування доходу;
- від 06.08.2024 №89080240203, відповідно до якого позивачу нараховано суму штрафних санкцій в розмірі 340,00 грн за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік.
Не погоджуючись із винесеними податковими повідомленнями - рішеннями, позивач в порядку адміністративного оскарження звернувся до ДПС України шляхом направлення скарги про їх скасування, за результатом розгляду якої податковим органом прийнято рішення від 31.10.2024 № 32797/6/99-00-06-01-03-06 про залишення податкових повідомлень-рішень від 06.08.2024 № 89075240203, № 890722402903, № 89077240203, № 89080240203 без змін, а скаргу - без задоволення.
Позивач не погоджуючись із вказаними рішеннями, звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведені правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також питання визначення вичерпного переліку податків і зборів, які справляються на території України, порядку їх адміністрування, статусу платників податків і зборів, їхніх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків посадових осіб таких органів під час здійснення податкового контролю, а також відповідальності за порушення вимог податкового законодавства, врегульовані положеннями Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 164.2.9 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, інвестиційний прибуток, отриманий від здійснення операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, за винятком випадків, прямо передбачених законом.
Положеннями підпунктів 170.2.1, 170.2.2, 170.2.6 та 170.2.7 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку самостійно веде облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом є календарний рік, за результатами якого платник податку зобов`язаний подати річну податкову декларацію із відображенням загального фінансового результату, отриманого протягом такого року.
При цьому інвестиційний прибуток визначається як позитивна різниця між доходом, отриманим від продажу окремого інвестиційного активу, та вартістю такого активу, яка розраховується виходячи із суми документально підтверджених витрат на його придбання. Водночас внесення платником податку коштів або майна до статутного капіталу юридичної особи-резидента в обмін на корпоративні права також визнається придбанням інвестиційного активу.
До складу загального річного оподатковуваного доходу підлягає включенню лише позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами. Загальний фінансовий результат визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного року, зменшена на суму понесених інвестиційних збитків.
Для цілей податкового законодавства під інвестиційним активом розуміються цінні папери, деривативи або корпоративні права, випущені одним емітентом, а інвестиційним прибутком - дохід у вигляді позитивної різниці між доходом від реалізації такого активу та витратами на його придбання.
Крім того, підпунктом 168.2.1 пункту 168.2 та підпунктом 168.1.3 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України передбачено обов`язок платника податку включати до загального річного оподатковуваного доходу доходи, отримані від осіб, які не є податковими агентами, а також інші доходи, що підлягають самостійному декларуванню, та подавати відповідну податкову декларацію за наслідками звітного року.
Відповідно до підпунктів 1.2 та 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, а ставка такого збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.
Разом із тим підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності рішень платника податків, відповідно до якого у разі неоднозначного або множинного тлумачення норм податкового законодавства рішення повинно прийматися на користь платника податків.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором є саме інвестиційний прибуток, тобто позитивний фінансовий результат, отриманий як різниця між доходом від відчуження інвестиційного активу та документально підтвердженими витратами на його придбання.
Як установлено судом, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став висновок контролюючого органу про отримання позивачем інвестиційного прибутку від продажу корпоративних прав. Такий висновок відповідач обґрунтовував тим, що позивач нібито не підтвердив належними доказами витрати на придбання відповідних корпоративних прав, у зв`язку з чим дохід від їх реалізації підлягав оподаткуванню в повному обсязі.
Разом з тим матеріали справи свідчать, що на підтвердження понесених витрат на придбання корпоративних прав позивачем надано угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.08.2018 та 17.09.2019, укладені між ним та контрагентами на виконання договорів позики і договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі товариства.
Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Таке зарахування може бути здійснене за заявою однієї зі сторін.
За змістом зазначеної норми для проведення зарахування необхідною є наявність зустрічності вимог, їх однорідності та настання строку виконання відповідних зобов`язань. При цьому однорідність вимог стосується їх правової природи та не залежить від підстав виникнення таких вимог, у зв`язку з чим допускається зарахування вимог, що випливають із різних договорів.
Перелік випадків, коли зарахування зустрічних вимог не допускається, визначений статтею 602 Цивільного кодексу України та є вичерпним. При цьому спірні правовідносини до зазначених випадків не належать.
Отже, саме по собі здійснення сторонами розрахунків шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не свідчить про відсутність витрат на придбання корпоративних прав та не може бути підставою для неврахування таких витрат під час визначення фінансового результату операцій з інвестиційними активами.
З аналізу положень статті 601 Цивільного кодексу України вбачається, що зарахуванню підлягають вимоги, які є зустрічними, однорідними та строк виконання яких настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зустрічність вимог означає, що кредитор за одним зобов`язанням одночасно є боржником за іншим зобов`язанням, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим. Однорідність вимог полягає у тому, що предметом таких вимог є передача речей одного роду, зокрема грошових коштів. При цьому вимога щодо однорідності стосується правової природи та змісту зобов`язань і не залежить від підстав їх виникнення, у зв`язку з чим допускається зарахування вимог, що випливають із різних договорів.
Приписами статті 601 Цивільного кодексу України не встановлено спеціальної форми чи порядку здійснення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог. Така заява є одностороннім правочином і вважається вчиненою з моменту вираження стороною чіткого та однозначного волевиявлення на припинення взаємних зобов`язань шляхом зарахування. Відповідно, саме з моменту вчинення такої заяви настають правові наслідки у вигляді припинення відповідних зобов`язань.
При цьому характер правовідносин, вид чи мета зобов`язань не мають визначального значення для можливості проведення зарахування. Вирішальним є те, щоб зустрічні вимоги були однорідними за своєю правовою природою та матеріальним змістом.
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк. Водночас згідно з частиною першою статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є період, протягом якого сторони можуть реалізувати свої права та виконати передбачені договором обов`язки.
Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частки від 30 липня 2018 року ОСОБА_2 відчужила, а позивач набув частку у розмірі 48 відсотків статутного капіталу ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ» за ціною 3 120 000,00 грн, яку позивач мав сплатити до 31 липня 2018 року включно.
Разом із тим 24 липня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передав останній безвідсоткову поворотну позику у сумі 3 120 000,00 грн із кінцевим строком повернення до 31 липня 2018 року. Факт передачі коштів підтверджується договором позики та актом приймання-передачі грошових коштів.
01 серпня 2018 року сторони уклали угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_2 за договором позики була припинена шляхом зарахування зустрічної вимоги про оплату вартості придбаної позивачем частки у статутному капіталі товариства. Умовами угоди сторони підтвердили припинення взаємних грошових зобов`язань та відсутність будь-яких претензій одна до одної.
Аналогічні обставини встановлено щодо придбання позивачем у ОСОБА_3 частки у розмірі 29 відсотків статутного капіталу товариства за договором від 30 липня 2018 року вартістю 1 885 000,00 грн. Перед укладенням цього договору між сторонами існували грошові зобов`язання за договором позики від 26 липня 2018 року на аналогічну суму. 01 серпня 2018 року сторони уклали угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою припинили взаємні грошові зобов`язання шляхом зарахування.
Крім того, судом установлено, що за договором купівлі-продажу частки від 16 вересня 2019 року ОСОБА_3 відчужила позивачу ще 20 відсотків статутного капіталу ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ» за ціною 2 300 000,00 грн. Раніше, 10 січня 2019 року, між цими ж сторонами був укладений договір позики на аналогічну суму, строк повернення якої настав до моменту укладення договору купівлі-продажу частки.
17 вересня 2019 року сторони підписали угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно з якою зобов`язання позивача щодо оплати вартості частки та зобов`язання ОСОБА_3 щодо повернення позики були припинені шляхом взаємозаліку. Угода містить підтвердження сторін про повне виконання відповідних зобов`язань та відсутність взаємних претензій.
Додатково матеріали справи містять заяву ОСОБА_3 від 29 листопада 2024 року, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, в якій вона підтвердила отримання від позивача повного розрахунку за відчужені у 2018 та 2019 роках частки у статутному капіталі ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ» загальним розміром 49 відсотків на суму 4 185 000,00 грн та зазначила про відсутність будь-яких майнових претензій до позивача.
Отже, колегія суддів виходить з того, що вимога про сплату грошових коштів за своєю правовою природою є однорідною з іншою грошовою вимогою. Оскільки зобов`язання сторін за договорами позики та договорами купівлі-продажу часток були грошовими, вони відповідали критерію однорідності, передбаченому статтею 601 Цивільного кодексу України.
За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами існували всі необхідні умови для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме зустрічність, однорідність та настання строку виконання відповідних зобов`язань. Тому доводи контролюючого органу щодо неможливості проведення взаємозаліку за наведеними угодами є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Колегія суддів вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірних правовідносинах мало місце зарахування зобов`язань щодо передачі часток у статутному капіталі та грошових коштів. Як убачається з матеріалів справи, право власності на відповідні частки позивач набув з моменту підписання договорів купівлі-продажу та актів приймання-передачі часток, які були нотаріально посвідчені в день укладення таких договорів, зокрема 30.07.2018 та 16.09.2019. Отже, за угодами про зарахування зустрічних однорідних вимог припинялися саме взаємні грошові зобов`язання сторін, а не зобов`язання з передачі корпоративних прав.
Крім того, з урахуванням умов договорів купівлі-продажу часток та договорів позики, строк виконання відповідних грошових зобов`язань на момент укладення угод про зарахування зустрічних однорідних вимог настав, що відповідає вимогам статті 601 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися. Такий правочин визнається недійсним судом.
Як установлено судом, на підставі укладених договорів купівлі-продажу часток та актів приймання-передачі позивач набув право власності на 97 відсотків статутного капіталу ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ», про що були внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Надалі, 12.02.2020, позивач здійснив відчуження належної йому частки у розмірі 97 відсотків статутного капіталу ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ» на користь Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЮГ-ДЕВЕЛОПМЕНТ» за ціною 2 104 478,94 грн.
Зазначені обставини відповідачем не спростовані. Водночас належних і допустимих доказів фіктивності договорів купівлі-продажу часток, договорів позики або угод про зарахування зустрічних однорідних вимог контролюючим органом не надано.
Окрім цього, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Матеріали справи не містять доказів того, що договори купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ», укладені між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 30.07.2018 та 16.09.2019, були визнані судом недійсними або є нікчемними відповідно до закону. Так само відсутні докази визнання недійсними угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладених між позивачем та зазначеними особами 01.08.2018 та 17.09.2019.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.11.2018 у справі №2-383/2010, відповідно до якої стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. У разі неспростування цієї презумпції всі права, набуті сторонами за відповідним правочином, підлягають безперешкодному здійсненню, а обов`язки, що виникли з такого правочину, - виконанню.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог є чинними та належним чином підтверджують понесення позивачем витрат на придбання інвестиційного активу - корпоративних прав у ТОВ «ІК «МІЙ ДІМ». При цьому сума таких документально підтверджених витрат перевищує розмір доходу, отриманого позивачем від подальшого відчуження корпоративних прав, що свідчить про відсутність у нього інвестиційного прибутку, який підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.
Доводи відповідача про відсутність підстав для врахування наданої позивачем первинної документації з огляду на її ненадання під час перевірки колегія суддів оцінює критично.
Пунктом 85.2 статті 85 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим особам контролюючого органу в повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, а такий обов`язок виникає після початку перевірки.
Водночас за змістом пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України наслідки ненадання документів до закінчення перевірки або у строки, визначені пунктом 86.7 статті 86 цього Кодексу, можуть застосовуватися лише за умови, що платник податків був належним чином повідомлений про проведення перевірки та мав реальну можливість подати відповідні документи контролюючому органу.
Як установлено судом, копію наказу від 19.04.2024 про проведення документальної позапланової перевірки та повідомлення про її проведення позивач фактично отримав лише у жовтні 2024 року як відповідь на адвокатський запит. Із матеріалів поштового відправлення №010114122888 та довідки про причини його повернення вбачається, що наказ про проведення перевірки та повідомлення про її проведення позивачем отримані не були, а відповідний лист повернуто контролюючому органу у зв`язку із закінченням строку зберігання.
Отже, позивач фактично не був обізнаний про проведення перевірки та не отримував вимог чи запитів контролюючого органу щодо надання первинних документів. За таких обставин він був об`єктивно позбавлений можливості надати наявні у нього документи під час проведення перевірки.
Контролюючий орган, своєю чергою, не спростував зазначених обставин та не надав належних і допустимих доказів того, що позивач був своєчасно та належним чином повідомлений про проведення перевірки і мав реальну можливість подати відповідні документи до її завершення.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що посилання відповідача на положення пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України у цій справі є безпідставним, а подані позивачем документи підлягають оцінці судом як докази на підтвердження понесених ним інвестиційних витрат.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення №89075240203 від 06.08.2024 та наявність підстав для його скасування.
Оскільки податкові повідомлення-рішення №89072240203 від 06.08.2024, №89077240203 від 06.08.2024 та №89077240203 від 06.08.2024 щодо визначення військового збору і застосування штрафних санкцій прийняті як похідні від висновку контролюючого органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб, який суд визнав недоведеним, такі рішення також є протиправними та підлягають скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не впливають на встановлені обставини справи та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з правовою оцінкою суду першої інстанції та не спростовують висновків цього суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.В. Файдюк