25.05.26
22-ц/812/1136/26
Провадження № 22-ц/812/1136/26 

П О С Т А Н О В А 
іменем України

19 травня 2026 року      м. Миколаїв
справа № 473/1480/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем – Колосовою О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану її представником –
адвокатом Філевським Ростиславом Миколайовичем
на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 01 квітня 2026 року суддею Ротар М.М. у приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту не зазначена), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 
третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Територіальна громада міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області 
про стягнення безпідставно збережених грошових коштів,
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У березні 2026 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.
Представник ОСОБА_1 адвокат Філевський Р.М. у позові зазначав, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками нерухомого майна 1026741448000 за адресою АДРЕСА_1 у відповідних частках. Під об`єктом нерухомого майна сформована земельна ділянка площею 0,0225 га, якій присвоєно кадастровий номер 4810200000:11:034:0222, що знаходиться в комунальній власності Територіальної громади міста Вознесенська. 
Рішенням Вознесенської міської ради від 19 квітня 2019 року №54 зазначену земельну ділянку передано в оренду ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 пропорційно розміру часток у праві спільної часткової власності розташованого на ній нерухомого майна.
На підставі цього рішення між Територіальної громадою міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області з однієї сторони та ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 укладено договори оренди землі. 
ОСОБА_4 , є власницею нерухомого майна підвального приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 , яке розташоване на цій же земельні ділянці.
Договір оренди між Територіальною громадою м. Вознесенська та ФОП ОСОБА_4 не укладався.
Отже, ФОП ОСОБА_4 , як власниця підвального приміщення розташованого по АДРЕСА_2 (яке фізично розташоване під нерухомим майном по АДРЕСА_1 ) має відшкодувати частку сплаченої ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 орендної плати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 
01 квітня 2026 року у відкритті провадження у справі відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір виник з
правовідносин, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності суб`єктами господарювання, тому такий спір, відповідно до положень статті 20 ГПК України належить до юрисдикції господарських судів.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Філевський Р.М., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що з 30.01.2019 року ОСОБА_1 припинила статус фізичної особи-підприємця, отже не може бути позивачем за правилами господарського судочинства. 
Також апелянт вважає помилковим висновок суду щодо виникнення між сторонами господарсько-правових правовідносин, оскільки  ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 не вступали з ФОП ОСОБА_4 у господарсько-правові відносини. Оскільки право власності на нерухоме майно, з яким безпосередньо пов`язаний спір, зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме як за фізичними особами, а не фізичними особами-підприємцями, то є безпідставним висновок суду про господарсько-правові правовідносини між сторонами.
Порушення судом норм матеріального права полягає у не застосуванні способу захисту порушеного права – стягнення безпідставно збережених коштів, як ефективного способу захисту, який приводить до потрібних результатів, наслідків та дає найбільший ефект.
Узагальнені доводи інших учасників 
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 зареєстровані як фізичні особи-підприємці.
Позивач ОСОБА_1 припинила статус фізичної особи-підприємця з 30.01.2019 року.
Позов пред`явлено щодо правовідносин, які виникли між сторонами зі здійснення ними господарської діяльності.
Позиція апеляційного суду
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Суд першої інстанції відмовивши у відкритті провадження зазначив, що спір у справі виник з приводу укладання договору саме у господарській діяльності, сторонами якого є позивач як фізична особа - підприємець та відповідач як господарююча юридична особа, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин в порядку позовного, наказного та окремого провадження, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 904/6125/20.
Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Відповідно до статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 ГПК України.
Відповідно до п.1 частини 1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
Слід також врахувати, що ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих ЦК, ГК, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №214/4137/17).
При цьому визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору (п. 4.13 ухвали Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/5179/20).
У даному випадку вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.
У справі, що переглядається, встановлено, що спір виник з правовідносин, пов`язаних зі здійсненням позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 господарської діяльності, як суб`єктами господарювання.
Позивачі заявили вимогу про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, які були сплачені ними Територіальній громаді м. Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області за оренду земельної ділянки площею 0,0224 га, що віднесена до категорії земель з будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розташовано належне їм нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 .
Як зазначено у позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, вказаний об`єкт нерухомості є магазином змішаної форми товарів площею 374 кв.м, реєстраційний номер об`єкта – 1026741448000.
Отже, не зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_1 з 30.01.2019 року припинила статус фізичної особи- підприємця, використання нею нежитлового приміщення магазину, його підвального приміщення та земельної ділянки під ним, як фізичною особою, виключається.
Будь-яких відомостей про використання цього майна для власних побутових потреб позивачкою ОСОБА_1 матеріали позову не містять.
Отже з наведених обставин слідує, що спір у справі виник з приводу правовідносин, що виникли саме щодо господарської діяльності, , а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Згідно пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та його належить розглядати в порядку господарського судочинства, тому у відкритті провадження в справі слід відмовити.
Доводи скаржника про те, що позивачка ОСОБА_1 виступає у спорі в якості фізичної особи, оскільки припинила статус фізичної особи- підприємця, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки належність об`єкта на праві приватної власності фізичній особі не визначає юрисдикцію спору. Визначальним є характер використання об`єкта та зміст правовідносин.
Нежитлове приміщення за своєю правовою природою не призначене для задоволення побутових потреб. Доказів використання такого приміщення виключно для особистих, не пов`язаних із господарською діяльністю потреб, матеріали справи не містять.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції повинна містити, крім іншого, також висновки щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Однак, з огляду на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, витрати апелянта зі сплати судового збору при поданні апеляційної скарги залишаються за його рахунок.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником –
адвокатом Філевським Ростиславом Миколайовичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук
Судді:      В.В.Коломієць
Т.В.Серебрякова  
---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2026 року