Ухвала
Іменем України

18 травня 2026 року
м. Київ

справа № 698/476/25
провадження № 61-6522ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року (повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року) у складі колегії суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісова Т.Л., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2025 рокуакціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

25 січня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № CSQWGA0000000035, згідно з яким позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 24 900 дол. США зі строком повернення 25 січня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 25 січня 2008 року між банком та іпотекодавцем ОСОБА_3 (батько відповідача) укладено договір іпотеки, відповідно до якого надано у заставу нерухоме майно: житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .

06 листопада 2015 року Катеринопільським районним судом задоволено позовні вимоги банку у справі № 698/886/15-ц та стягнуто з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 890,66 дол. США.

10 лютого 2016 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Катеринопільського районного управління юстиції Міняйло В. В. відкрито виконавче провадження за № 500916118 з примусового виконання виконавчого листа від 21 січня 2016 року № 698/886/15-ц.

22 лютого 2016 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Катеринопільського районного управління юстиції Міняйло В. В. накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , як боржника.

09 червня 2016 року, незважаючи на накладений державним виконавцем арешт, дія якого не була скасована у встановленому законом порядку, боржник подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_2 належний йому житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування 09 червня 2016 року був посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л. А. та зареєстрований у реєстрі за № 640. Згідно вимог закону перехід права власності був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за № 14884109.

23 червня 2016 року виконавче провадження за № 500916118 з примусового виконання виконавчого листа від 21 січня 2016 року № 698/886/15-ц було закрито з поверненням виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна на, яке можливо звернути стягнення.

Позивач стверджував, що оспорюваний договір дарування від 09 червня 2016 року укладений між відповідачами, фраудаторним правочином, оскільки відчужений житловий будинок, є придбаним 22 березня 2008 року за кошти кредиту, отриманого боржником (25 січня 2008 року) за наявності у нього непогашеної заборгованості за вказаним кредитом. Отже, оспорюваний договір дарування від 09 червня 2016 року, як на думку позивача, є укладеним внаслідок недобросовісних дій з метою ухилення від виконання власних зобов`язань за кредитним договором від 25 січня 2008 року № CSQWGA0000000035.

Банк просив:
визнати недійсним договір дарування від 09 червня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л. А. та зареєстрований у реєстрі за № 640.

Рішенням Калинопільського районного суду Черкаської області від 20 січня 2026 року в задоволенні позову банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
будучи достовірно обізнаним про існування судового рішення, яке набрало законної сили та вчинення виконавчих дії на виконання останнього, під час дії арешту, накладеного державним виконавцем,  ОСОБА_1 уклав безоплатний правочин на користь ОСОБА_2 . Отже, укладаючи вказаний вище правочин, ОСОБА_1 діяв недобросовісно з метою уникнення належного виконання судового рішення;
згідно релевантному обставинам цієї справи в частині обрахування позовної давності, правового висновку, викладеному у пункті 96 постанови від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду, відповідаючи на питання щодо строку звернення до суду з вимогою про стягнення коштів зазначила проте, що в разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану;
вирішуючи клопотання  ОСОБА_1 про застосування у справі позовної давності, заявлене 01 серпня 2025 року, суд враховує, що як під час звернення з позовом, так і під час судового розгляду, зокрема після подання відповідачем заяви про застосування позовної давності, позивач не надав суду відповідного клопотання про поновлення пропущеного позовної давності, як такого, що пропущений з поважних причин. Будучи кредитором і відповідно, володіючи як персональними даними ОСОБА_1 (ПІБ, РНОКПП, дата народження, адреса місця проживання тощо), так і маючи згоду останнього на їх законне використання, починаючи з 09 червня 2016 року, тобто з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про укладення ОСОБА_1 оспорюваного правочину, в межах загальної позовної давності, позивач мав час та можливості для звернення до суду з даним позовом до 09 червня 2019 року. При цьому в подальшому, без будь-яких перешкод, представник позивача отримав 04 квітня 2025 року за № 421292404 інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої встановив укладення оспорюваного правочину та відповідно звернувся до суду з цим позовом лише 30 травня 2025 року;
за таких обставин суд визнає, що передбачений статтею 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки закінчилася 09 червня 2019 року, тобто до звернення позивача з позовом до суду (30 травня 2025 року). При цьому наявність будь-яких яких поважних причин для пропуску позивачем позовної давності судом не встановлена. Тому керуючись вимогами частиною четвертою статті 267 ЦК України суд відмовив позивачу у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року:
апеляційну скаргу представника АТ КБ «Приватбанк» Назаренка С. М. задоволено;
рішення Калинопільського районного суду Черкаської області від 20 січня 2026 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким АТ КБ «Приватбанк» задоволено;
визнано недійсним договір дарування від 09 червня 2016 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 943181771222) укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що діяла від імені своєї малолітньої дочки ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за номером 640;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23));
при зверненні до суду з позовом про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що спірний договір дарування був укладений з метою ухилення від виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним. На момент відчуження спірного майна ОСОБА_1 знав про наявність судового рішення про стягнення з нього на користь банку кредитної заборгованості. 
матеріалами справи підтверджується, що 06 листопада 2015 року було ухвалено рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку у розмірі 20 890,66 дол. США. 10 лютого 2016 було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 боргу та судових витрат в сумі 444 864,67 грн. 22 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанову у даному виконавчому провадженні про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Незважаючи на наявне судове рішення та відкрите виконавче провадження 09 червн2016 року ОСОБА_1 було подаровано ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Факт відчуження майна, за рахунок якого можливе було забезпечити виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитом, під час виконавчого провадження про стягнення з нього боргу за умови відсутності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, здійснення такого відчуження на користь своєї доньки, в своїй сукупності свідчить про фраудаторність оспорюваного правочину;
суд першої інстанції погодився з позицією позивача про наявність підстав вважати, що укладення договору відбулося з метою ухилення від виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань. Однак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, що фактично і стало підставою для його оскарження банком у апеляційному порядку;
згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини перша статті 261 ЦК України). Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення»;
АТ КБ «Приватбанк» не був стороною оспорюваного договору дарування, тому він не повинен був володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення. У справі, яка переглядається, встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» вживав заходи щодо виконання рішення суду, про що свідчать постанови виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника. При цьому, при поверненні виконавчого документа стягувачу ВП НОМЕР_2 у своїй постанові від 20 грудня 2019 року державним виконавцем було встановлено, що відповідно до пункту 28 VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Реалізувати виявлене майно, яке належить боржнику неможливо по тій причині, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована неповнолітня дитина. Рішенням виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 09 жовтня 2019 року не надано дозвіл на реалізацію нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а інше майно, на яке може бути звернено стягнення у боржника відсутнє, а здійсненні відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. АТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі, посилаючись на дану постанову державного виконавця вказує, що станом на дату її винесення та виходячи з її змісту, у кредитора не було підстав вважати, що вказаний будинок був відчужений відповідачем у справі ОСОБА_1 третім особам. З такими твердженнями банку, колегія суддів погодилася та вважала їх доведеними;
також банком зазначено, що про існування вказаного правочину стало відомо 24 лютого 2025 року, коли у межах діючого на сьогоднішній день виконаного провадження № НОМЕР_3, державним виконавцем було отримано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пошук за РНОКПП), з якої вбачається, що у ОСОБА_1 відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно. Після отриманої інформації позивачем 04 квітня 2025 року було самостійно отримано деталізовану інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек (пошук за РНОКПП та адресою). Зазначені обставини підтверджені належними доказами у справі;
колегія суддів вважала висновки суду про те, що позивач пропустив позовну давність з безпідставними, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не було стороною оспорюваного договору дарування, а тому він не повинен був і не міг володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення. Позивачем надано докази того, з якого часу йому стало відомо про існування переходу права власності на нерухоме майно. Сукупність доказів у справі свідчить про необізнаність банку про перехід права власності на вказане нерухоме майно, а тому позовна давність ним не пропущена. Тому колегія суддів вважала, що судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

12 травня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року (повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року), у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у касаційній скарзі зазначається про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 28 січня 2026 року у справі № 461/4829/22, від 25 березня 2026 року у справі №607/21490/24, від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23, від 01 травня 2025 року у справі №359/4662/23, від 02 липня 2025 року у справі №522/8479/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що: 
Калиношльський районний суд Черкаської області, за результатами розгляду даної справи, дійшов до вірного висновку про відмову позивачу у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, та досить детально й аргументовано обґрунтував своє рішення. Згідно частин першої, пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду;
вирішуючи заявлене мною клопотання від 01.08.2025 року про застосування у позовної давності, суд вірно врахував наведені вище правові норми, а також фактичні обставини. Як під час звернення з позовом, так і під час судового розгляду, зокрема після подання заяви про застосування позовної давності, позивач не надав суду відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, як такого, що пропущений з поважних причин. Також суд першої інстанції врахував, що будучи кредитором і відповідно, володіючи як персональними даними (ПІБ, РНОКПП, дата народження, адреса місця проживання тощо), так і маючи згоду на їх законне використання, починаючи з 09 червня 2016 року; тобто з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомостей про укладення мною спірного правочину, в межах загального строку позовної давності, позивач мав час та можливості для звернення до суду з даним позовом до, 09 червня 2019 року. При цьому в подальшому, без будь-яких перешкод, представник позивача отримав 04 квітня 2025 року за № 421292404 інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої встановив укладення оспорюваного правочину та відповідно звернувся до суду з позовом лише 30 травня 2025 року;
усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування статті 261 ЦК України, згідно з якою початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються ЦК України пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за жими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права; аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Аналогічні позиції викладені в постанові Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 461/4829/22; постанові Верховного Суду від 25 березня 2026 року у справі № 607/21490/24; постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23; постанові Верховного Суду від 01 травня 2025 року у справі № 359/4662/23; постанові Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 522/8479/21. Перераховані висновки Верховного Суду в цій категорії справ не були враховані Черкаським апеляційним судом при розгляді та прийнятті постанови у цивільній справі № 698/476/25;
суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд, керуючись вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, обґрунтовано дійшов висновку про відмову позивачу у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що рішенням Катеринопільського районного суду від 06 листопада 2015 року у справі № 698/886/15-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/53866778), яке не оскаржувалося сторонами та набрало законної сили 06 грудня 2015 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником, якого є позивач) стягнуто 20 890,66 дол. США, що по курсу НБУ складає 441 210,67 грн заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2008 року № CSQWGA0000000035 та судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3 654 грн. 

У справі № 698/886/15-ц ОСОБА_1 брав безпосередню участь у судовому розгляді та визнав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2016 року ВП № НОМЕР_1 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21 січня 2016 року в справі № 698/886/15-ц з метою стягнення з ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 ) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником, якого є позивач) боргу та судових витрат, всього у сумі 444 864,67 грн (т. 1, а. с.53).

На підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 лютого 2016 року державним виконавцем застосовано арешт та оголошено заборону відчуження майна боржника ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21 січня 2016 року в справі № 698/886/15-ц у межах загальної суми стягнення 444 864,67 грн (т. 1 а. с. 54).

З договору дарування, посвідченого 09 червня 2016 року за № 640 державним нотаріусом Катеринопільської нотаріальної контори Івонік Л. А. вбачається, що 09 червня 2016 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 , яка діє від як законний представник малолітньої ОСОБА_2 прийняла в дар належний дарувальнику на праві власності житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 55-57).

Відповідно до інформаційної довідки від 04 квітня 2025 року № 421292404 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно її сформовано 04 квітня 2025 року адвокатом Будьонним В. С. (представник позивача, який звертався до суду з позовом згідно договору про надання правової допомоги АТ КБ «Приватбанк»). Перехід права власності від відповідача 1 до відповідача 2 і відповідно відображення відомостей про державну реєстрацію за останнім права власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державним нотаріусом 09 червня 2016 року з присвоєнням вказаному об`єкту нерухомості реєстраційного номеру 943181771222 (т. 1 а. с. 58-61).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. 
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: 
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

У пункті 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) вказано, що Велика Палата Верховного Суду відступає від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Касаційний суд підкреслює, що універсального характеру для кваліфікації правочину як вчиненого на шкоду кредитору набула така «формула»: пункт 6 статті 3 ЦК України + статті 13 ЦК України = фраудаторність правочину.

Цей суд звертав увагу, що:
відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24), пункт 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25));
мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));
тлумачення статті 220 ЦК України свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання договору недійсним, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18));
для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24));
цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за договором. Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї невістки після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22 (провадження № 61-17527св24));
позов про оспорення правочину є споконвічно приватною конструкцією і «покликаний» не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Цей спосіб захисту орієнтований на його використання для «знищення» такого юридичного факту як договір (правочин); на рівні приватноправових норм не міститься обов`язку поєднувати позов про оспорювання правочину фраудаторного правочину із іншою позовною вимогою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2025 року в справі № 756/19178/21 (провадження № 61-7109св25));
метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22), пункт 139, 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25)).

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). (б) опосередковано (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Касаційний суд акцентував увагу, що з урахуванням принципу розумності, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України. Тому початок перебіг строку для прийняття спадщини починається з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто строк для прийняття спадщини має обчислюватись з наступного дня після дня смерті особи або оголошення її померлою. При визначенні кінцевого дня строку слід ураховувати, що правила частини п`ятої статті 254 ЦК України поширюються на будь-які сфери цивільно-правового регулювання і стосуються будь-яких суб`єктів цивільних правовідносин. Тому коли останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що:
«для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року в справі № 756/4833/21 (провадження № 61-18531св23) зазначено, що:
«порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Установивши, що ні ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ні ПАТ «Правекс-Банк» не були учасниками оскаржуваного договору купівлі-продажу, а тому не повинні були володіти інформацією про існування договору з часу його укладення, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування в цій справі строку позовної давності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2024 року в справі № 678/716/22 (провадження № 61-9287св24) вказано, що:
«90. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
91. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
92. Установивши, що АТ АБ «Укргазбанк» не було учасником оскаржуваного договору дарування, а тому не могло володіти інформацією про існування договору з часу його укладення, а органами державної виконавчої служби здійснювалося примусове виконання судового рішення щодо стягнення на користь банку з відповідачки заборгованості за кредитним договором, разом з тим запис про належність боржниці на праві власності спірного нерухомого майна був здійснений лише 10 листопада 2014 року та у той же день таке майно було перереєстровано на іншу особу, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування у цій справі наслідків спливу позовної давності».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цій, з урахуванням встановлених обставин апеляційним судом очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника та є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору. До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний відноситься: момент вчинення договору (09 червня 2016 року, тобто після набрання законної сили рішенням Катеринопільського районного суду від 06 листопада 2015 року у справі № 698/886/15-ц та після накладення 22 лютого 2016 року державним виконавцем арешту на все майно ОСОБА_1 ); контрагент з яким боржник вчинив оспорюваний договір (малолітня донька боржника); боржник, який відчужує майно на підставі договору дарування на користь своєї малолітньої доньки після набрання законної сили рішенням Катеринопільського районного суду від 06 листопада 2015 року у справі № 698/886/15-ц та після накладення 22 лютого 2016 року державним виконавцем арешту на все майно ОСОБА_1 , діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Апеляційний суд встановив, що: АТ КБ «Приватбанк» не був стороною оспорюваного договору дарування, тому він не повинен був володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення; банк вживав заходи щодо виконання рішення суду, про що свідчать постанови виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника; при поверненні виконавчого документа стягувачу ВП НОМЕР_2 у своїй постанові від 20 грудня 2019 року державним виконавцем було встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»; реалізувати виявлене майно, яке належить боржнику неможливо по тій причині, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована неповнолітня дитина. Рішенням виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 09 жовтня 2019 року не надано дозвіл на реалізацію нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , а інше майно, на яке може бути звернено стягнення у боржника відсутнє, а здійсненні відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; АТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі, посилаючись на постанову державного виконавця вказує, що станом на дату її винесення та виходячи з її змісту, у кредитора не було підстав вважати, що вказаний будинок був відчужений відповідачем у справі ОСОБА_1 третім особам; АТ КБ «ПриватБанк» не було стороною оспорюваного договору дарування, а тому він не повинен був і не міг володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення; позивачем надано докази того, з якого часу йому стало відомо про існування переходу права власності на нерухоме майно; сукупність доказів у справі свідчить про необізнаність банку про перехід права власності на вказане нерухоме майно, а тому позовна давність ним не пропущена.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що оспорюваний правочин слід кваліфікувати як фраудаторний та банк не пропустив позовну давність за вимогою про визнання правочину недійсним. Тому апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та задовольнив позов. 

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 28 січня 2026 року у справі № 461/4829/22, від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23, від 02 липня 2025 року у справі №522/8479/21необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2026 року у справі № 607/21490/24, від 01 травня 2025 року у справі № 359/4662/23, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року (повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року) в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков