ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 372/932/24
провадження № 61-15295св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року у складі судді Проць Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та повернення земельних ділянок.

Позовну заяву обґрунтував тим, що Київською обласною прокуратурою під час здійснення заходів представницького характеру виявлено порушення природоохоронного і земельного законодавства на території Обухівського району Київської області, а саме встановлено факт незаконного вибуття із державної власності земель водного фонду.

Так, на підставі рішення Козинської селищної ради від 29 серпня 2001 року № 5/1 безкоштовно у приватну власність 90 громадянам було передано земельні ділянки для будівництва і обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства у житловому мікрорайоні «Краєвид» у с. Козин Обухівського району Київської області, серед таких громадян були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Цим громадянам були видані державні акти на право власності на земельні ділянки. Поруч із земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі договорів купівлі-продажу від 21 лютого 2003 року № 820 та № 823, громадянин ОСОБА_4 набув право приватної власності на земельну ділянку для потреб будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з чим також отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

24 грудня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_5 частину належної йому земельної ділянки площею 0,1795 га, а ОСОБА_3 - частину земельної ділянки площею 0,2005 га. На підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2004 року ОСОБА_4 також відчужив ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку, площею 0,5 га.

ОСОБА_5 отримав державний акт на земельну ділянку площею 0,45 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0008, а також державний акт на земельну ділянку площею 0,43 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007. Надалі ОСОБА_5 відчужив на користь відповідача ОСОБА_1 ці земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 29 квітня 2021 року. 

Крім того, Козинською селищною радою на підставі рішення від 01 вересня 2021 року № 45/64 надано ОСОБА_1 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0808 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0001, для потреб будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі заяви від 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 об`єднав земельні ділянки, кадастрові номери 3223155400:03:043:0008 та 3223155400:03:043:0001 в одну земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272, площею 0,5308 га. Рішенням державного реєстратора Козинської селищної ради Марченко А. В. від 05 листопада 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:03:043:0072, а рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З. З. від 29 квітня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007.

Вказував, що на момент прийняття Козинською селищною радою рішення від 29 серпня 2001 року № 5/1 про відведення у приватну власність спірних земельних ділянок діяли положення Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Водного кодексу України (далі - ВК України), які встановлювали, що ці земельні ділянки мали цільове призначення - землі водного фонду. Земельні ділянки на 100 відсотків перебувають у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, як у 1991 року так і станом на тепер. При цьому у 1991 році місцевість у місці розташування вказаних земельних ділянок знаходилася у природному стані - водна поверхня річки Дніпро та острови на ній. Козинська селищна рада не мала повноважень приймати рішення щодо передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства і будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку земельні ділянки водного фонду. 

Посилаючись на те, що відведення у приватну власність земельних ділянок на підставі рішення Козинської селищної ради відбулося з порушенням вимог земельного законодавства, спірні земельні ділянки знаходяться у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро та відповідно є землями водного фонду, заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради просив суд:

- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272, площею 0,5308 га, шляхом скасування рішення державного реєстратора Козинської селищної ради Марченко А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 61391617 від 05 листопада 2021 року, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,5308 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272; 

- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007, площею 0,43 га, шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З. З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57936433 від 29 квітня 2021 року, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,43 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007; 

- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272, площею 0,5308 га, шляхом її повернення на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,5308 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272; 

- усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007, площею 0,43 га, шляхом її повернення на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,43 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів, що спірні земельні ділянки станом на 29 серпня 2001 року, коли вони були передані у приватну власність, відносилися саме до земель водного фонду і знаходилася у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро. 

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушень Козинською селищною радою у процедурі відведення у приватну власність громадянам земельних ділянок у 2001 році не встановлено. Визначення меж прибережної захисної смуги у містобудівній документації у 2016 році на частину однієї із земельних ділянок не може, в силу незворотності дії законів у часі, бути правомірною підставою для позбавлення права власності відповідача на земельні ділянки. Встановлення (визначення меж) прибережної захисної смуги у містобудівній документації через 15 років після передачі земельних ділянок у приватну власність не відповідає принципу «належного врядування» і не може вважатися належною та безумовною підставою для припинення раніше набутих громадянами речових прав на землю, яка не відносилася до категорії земель водного фонду. 

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позов має характер негаторного, то положення закону про застосування позовної давності у цій справі не застосовуються.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційнускаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У грудні 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог позову. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21, від 05 березня 2024 року у справі № 320/4225/21, від 18 січня 2024 року у справі № 400/2760/20 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права щодо питання належного дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки чинному на момент виникнення спірних правовідносин законодавству, а саме положенням ВК України 1995 року, який як спеціальний нормативно-правовий акт чітко відносив прибережні захисні смуги до земель водного фонду та встановлював пряму заборону на їх передачу у приватну власність громадянам для житлової забудови чи ведення особистого селянського господарства;

- не звернули увагу на те, що відсутність проєкту землеустрою чи відповідної містобудівної документації на момент відведення спірних земельних ділянок у 2001 році не може свідчити про відсутність прибережної захисної смуги (100 метрів для великої річки Дніпро) чи змінювати її природоохоронний статус;

- не врахували, що факт закриття кримінального провадження № 42023110000000319 від 15 вересня 2023 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не має преюдиційного значення та жодним чином не спростовує достовірність зібраних у його межах доказів, які підтверджують протиправне вибуття спірних земель водного фонду у приватну власність;

- безпідставно відхилили як доказ у цій справі матеріали топографо-геодезичного дослідження, виконані ліцензованою установою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоматичні рішення» (далі - ТОВ «Геоматичні рішення»), з використанням сертифікованого обладнання, адже вони є належними, допустимими та достатніми доказами повного накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу річки Дніпро;

- проігнорували, що Козинська селищна рада є належним позивачем у справі, оскільки прокурором заявлено негаторний позов в інтересах держави про повернення земель територіальній громаді з незаконного володіння відповідача, а не вимоги проти самого органу місцевого самоврядування;

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо.

Водночас у касаційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року, а також клопотання про розгляд цієї справи Верховним Судом у судовому засіданні за участю представника Офісу Генерального прокурора.
Крім того, у грудні 2025 року Київська обласна прокуратура через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду заяву, в якій просила суд приєднати до касаційної скарги заступник керівника Київської обласної прокуратури оригінал платіжної інструкції від 04 грудня 2025 року № 3621 щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги. 

У січні 2026 року Козинська селищна рада Обухівського району Київської області через підсистему «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку одночасно подала до Верховного Суду однакові за змістом відзиви на касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, в якому виклала заперечення щодо доводів касаційної скарги прокурора та вказала на те, що спірні земельні ділянки знаходяться поза межами прибережної смуги річки Дніпро.

Також у січні 2026 року адвокат Кулініченко Г. В., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів такої скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 грудня 2025 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року передано на розглядсудді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2025 року поновлено заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Обухівського районного суду Київської області матеріали справи № 372/932/24; надано відповідачу строк для подання відзиву.

У січні 2026 року матеріали справи № 372/932/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2026 року справу № 372/932/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи з викликом сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 серпня 2001 року № 5/1 «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства» передано у власність 90 громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства на території житлового мікрорайону «Краєвид» в селищі Козин Обухівського району Київської області. 

Зокрема, на підставі вказаного рішення у власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку загальною площею 0,75 га (0,15 га під індивідуальну житлову забудову і 0,60 га для ведення особистого селянського господарства), а у власність ОСОБА_3 - земельну ділянку загальною площею 0,75 га (0,15 га під індивідуальну житлову забудову і 0,60 га для ведення особистого селянського господарства).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видані державні акти на право власності на землю серії IV-КВ № 019486 та серії IV-КВ № 019485, які відповідно зареєстровані в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номерами 5840 та 5841.

На підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5371, ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_5 частину належної йому земельної ділянки, загальною площею 0,1795 га, для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5374, також відчужив на користь ОСОБА_5 частину належної йому земельної ділянки, загальною площею 0,2005 га, для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства.

На підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2004 року, укладеного з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 набув у власність земельну ділянку площею 0,5 га, для будівництва та обслуговування індивідуальних житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства.

ОСОБА_5 на підставі укладених договорів купівлі-продажу земельних ділянок оформив державний акт на право власності на землю серії КВ № 005052 на земельну ділянку площею 0,45 га, якій було присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:043:0008, цільове призначення ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та державний акт на право власності на землю серії КВ № 005051 на земельну ділянку, площею 0,43 га, якій було присвоєно кадастровий номер 3223155400:03:043:0007, цільове призначення ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

29 квітня 2021 року, згідно з договорами купівлі-продажу земельних ділянок за реєстровими номерами 592 та 593, ОСОБА_5 відчужив належні йому на праві власності земельні ділянки, кадастрові номери 3223155400:03:043:0008 та 3223155400: 03:043:0007, на користь відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 01 вересня 2021 року № 45/64 ОСОБА_1 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0808 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223155400: 03:043:0001.

Надалі ОСОБА_1 на підставі статті 79-1 ЗК України об`єднав земельні ділянки, кадастрові номери 3223155400:03:043:0008 та 3223155400:03:043:0001, внаслідок чого утворилася земельна ділянка площею 0,5308 га, кадастровий номер 3223155400:03:043:0272.

Також судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що відповідно до поданих Козинською селищною радою матеріалів чинної на час виникнення спірних правовідносин містобудівної документації та проектної документації щодо формування меж території Козинської селищної ради і населених пунктів в межах підпорядкування селищній раді, спірні земельні ділянки з 09 лютого 2001 року знаходились в межах населеного пункту смт Козин Обухівського району Київської області, тобто в межах юрисдикції Козинської селищної ради. Такі обставини підтверджується копією проекту формування території та встановлення меж Козинської селищної Ради народних депутатів, смт Козин і с. Рудики Обухівського району Київської області 1995 року, рішенням Обухівської районної ради від 09 лютого 2001 року № 151.13.ХХІІІ «Про зміну меж селища міського типу Козин Обухівського району Київської області», рішенням Обухівської районної ради від 21 грудня 2001 року № 206.16.ХХІІІ «Про зміну меж селища Козин», матеріалами Містобудівного обґрунтування зміни меж смт Козин 2001 року. 

Оцінку вказаним документам було надано судами також в рамках розгляду адміністративних справ № 810/2509/17 та № 320/4225/21.

У 2001 році чинною містобудівною документацію на території смт Козин був Генеральний план смт Козин, затверджений у 1998 році з урахуванням низки рішень Обухівської районної ради 2001 року про зміну меж смт Козин Обухівського району Київської області .

Подані Козинською селищною радою матеріали, а саме: рішення Козинської селищної ради від 29 вересня 2016 року № 5 «Про затвердження «Детального плану території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району Київської області», текстова та графічна частини Детального плану території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району Київської області у 2015-2016 роках, свідчать про те, що Козинською селищною радою було розроблено Детальний план території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району Київської області, в межах якого перебувають спірні земельні ділянки.

Вказаним Детальним планом визначена прибережна захисна смуга, в тому числі, вздовж земельних ділянок з кадастровими номерами 3223155400:03:043:0007 та 3223155400:03:043:0272, що доводиться наданим позивачем Викопіюванням з графічного матеріалу - Проектний план суміщений із схемою проектних планувальних обмежень та кресленнями поперечних профілів вулиць з містобудівної документації «Внесення змін до Детального плану території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району Київської області», затверджений рішенням Козинської селищної ради від 24 березня 2021 року № 28-5-VIII зі змінами згідно з рішенням Козинської селищної ради від 30 липня 2021 року № 14.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради вказував на те, що відведення у приватну власність спірних земельних ділянок на підставі рішення Козинської селищної ради від 29 серпня 2001 року № 5/1 відбулося з порушенням вимог земельного законодавства, спірні земельні ділянки знаходяться у межах прибережної захисної смуги та відповідно є землями водного фонду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування 

Щодо нормативного визначення прибережних захисних смуг та їх розміру

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII (далі - ЗК України 1990 року) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу. Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Відповідно до статті 78 ЗК України 1990 року до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення.

Згідно зі статтею 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним на момент виникнення спірних правовідносин земельним законодавством було установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Згідно зі статтею 79 ЗК України 1990 року на землях водного фонду забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню. Землі водного фонду, що є в користуванні водогосподарських підприємств і організацій, можуть надаватися за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів у тимчасове користування для сінокосіння і риборозведення. Порядок використання земель водного фонду визначається законодавством України.

Відповідно до статті 19 ЗК України 1990 року сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів.

Згідно зі статтею 50 ЗК України 1990 року громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Передача земельної ділянки у приватну власність або надання її в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у встановленому порядку. У тимчасове користування земельні ділянки надаються із земель запасу, а також можуть надаватися із земель лісового і водного фондів.

Не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема землі водного фонду, за винятком невеликих (до 3 гектарів) ділянок водойм і боліт, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств (стаття 4 ЗК України 1990 року).

Відповідно до статті 85 ВК України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. 

Правовий режим прибережних смуг визначався статтями 1, 88, 89 ВК України.

Так, згідно зі статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (частина четверта статті 88 ВК України).

Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 87 ВК України).

Згідно з пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону - статтею 88 ВК України.
Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року в справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18). 

Вирішуючи спір сторін у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на вказане належної уваги не звернув та, відмовляючи у задоволенні позову заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної рад, виходив, зокрема із того, що станом на момент передачі у приватну власність першим власникам спірних земельних ділянок в межах житлового масиву «Краєвид» в селищі Козин Обухівського району Київської області у 2001 році такі земельні ділянки не були віднесені до категорії земель водного фонду (смуг відведення); містобудівна документація на той час не визначала спірні земельні ділянки як такі, що відносяться до категорії земель водного фонду (т. 3 а. с. 24, т. 5 а.с. 52)

Верховний Суд наголошує, що такі висновки судів є передчасними та необґрунтованими, оскільки на час виникнення спірних правовідносин існування прибережних захисних смуг визначеної ширини було передбачене безпосередньо положеннями статті 88 ВК України. 

Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може однозначно свідчити про фактичну відсутність самої смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою необхідно виходити з нормативних розмірів смуг, установлених законом.

Щодо питання оцінки доказів та виконання судом завдання цивільного судочинства

Звертаючись до суду з цим позовом, заступник керівника Київської обласної прокуратури посилався на те, що спірні земельні ділянки, які були виділені у приватну власність у 2001 році та наразі на праві власності зареєстровані за відповідачем, є землями водного фонду, оскільки знаходяться у межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Дніпро.

На підтвердження заявлених позовних вимог сторона позивача послалась на матеріали топографо-геодезичного дослідження, виконані ТОВ «Геоматичні рішення» в рамках кримінального провадження № 42023110000000319, згідно з якими обидві спірні земельні ділянки на 100 відсотків накладаються на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Дніпро (т. 1 а. с. 79-87; 140-149).

Також матеріали справи містять надані Козинською селищною радою докази:

- Детальний план території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району Київської області, розроблений ДП «УкрНДІпроцивілсільбуд», затверджений рішенням тринадцятої сесії Козинської селищної ради VII скликання від 29 червня 2016 року № 5, яким було визначено прибережну захисну смугу річки Дніпро, в тому числі, вздовж спірних земельних ділянок, кадастрові номери 3223155400:03:043:0007 та 3223155400:03:043:0272 (т. 2 а. с. 141-192) ;

- Викопіювання з графічного матеріалу - Проектний план суміщений із схемою проектних планувальних обмежень та кресленнями поперечних профілів вулиць з містобудівної документації «Внесення змін до Детального плану території житлової забудови північної частини смт Козин Обухівського району Київської області», затверджений рішенням Козинської селищної ради від 24 березня 2021 року № 28-5-VIII зі змінами згідно з рішенням Козинської селищної ради від 30 липня 2021 року № 14, яке свідчить, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер 3223155400:03:043:0007, має частковий перетин з прибережною захисною смугою, визначеною Детальним планом території 2016 року (т. 2 а. с. 136), тощо.

Сторона відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог прокурора.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову прокурора у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що прокурорне надав належних доказів, що спірні земельні ділянки станом на 29 серпня 2001 року, коли вони були передані у приватну власність, відносилися саме до земель водного фонду і знаходилися у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро. 

Водночас Верховний Суд вважає, такі висновки судів передчасними, оскільки у цій справі для повного, об`єктивного та дійсного встановлення обставин справи, а саме фактів накладення / ненакладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу річки, потрібні спеціальні знання, а саме проведення земельно-технічної експертизи.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 372/4149/18 (провадження № 61-12785св21).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-83, 89, 263 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору всіх обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору сторін.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу»).

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно з положенням пункту 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

У цій справі суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував специфіку спору та не роз`яснив стороні позивача про право на заявлення клопотання про призначення у цій справі відповідної експертизи з метою доведення його позовних вимог достатніми доказами та уникнення доказування на підставі припущень, та передчасно відмовив у задоволенні позову.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 367, 374, 382 ЦПК України на зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права уваги не звернув, їх не усунув, а залишив без змін його судове рішення.

Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Підстави відкриття касаційного провадження у цій справі, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, та відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Отже, оскільки суди попередніх інстанцій не з`ясували належним чином усіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали комплексної правової оцінки всім зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій з урахуванням обсягу їх повноважень, то відповідно до статті 411 ЦПК України Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Під час нового розгляду справи суду належить врахувати викладене, роз`яснити стороні позивача право на проведення у справі земельно-технічної експертизи з метою перевірки факту накладення спірних земельних ділянок на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Дніпро;надати комплексну оцінку іншим наявним у справі доказам; розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, проаналізувати всі доводи, заперечення сторін;  ухвалити законне і справедливе судове рішення. 

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково. 

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк