ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 травня 2026 року справа №360/1932/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 р. у справі №360/1932/25 (головуючий І інстанції К.О. Пляшкова) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, в якому просила:
- скасувати рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08 серпня 2025 року № 123250002785;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити з 24 грудня 2021 року позивачці пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15), зарахувавши до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 та періоди навчання з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року згідно з дипломом від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 .
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08 серпня 2025 року № 123250002785 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 03 серпня 2025 року пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до її пільгового стажу за списком № 1 періоди: навчання з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року згідно з дипломом від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 та роботи з 09 червня 1994 року по 16 листопада 1994 року, з 23 травня 1995 року по 31 жовтня 1995 року, з 01 грудня 1995 року по 02 травня 1996 року згідно з трудовою книжкою від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що до страхового стажу не зараховано:
періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки зміна прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » не підтверджена підписом відповідальної особи;
період навчання з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року згідно з дипломом від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 , оскільки прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 » та до заяви додано копію свідоцтва про шлюб від 16.03.1996 НОМЕР_3 .
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як спеціальний закон є пріоритетним у правовідносинах щодо призначення пенсії на пільгових умовах за списком №1 з моменту набрання законної сили Законом України №2148-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» - з 11.10.2017 року, а тому рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», яке виникло у період до 11.10.2017 року.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
03 серпня 2025 року позивач через особистий кабінет на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України подала заяву про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням ГУПФУ в Житомирській області від 08 серпня 2025 року №123250002785 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з ненастанням пенсійного віку та в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням вимог пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи станом на 11 жовтня 2017 року.
У рішенні вказано, що вік заявника 49 років 07 місяців; страховий стаж особи становить 19 років 10 місяців 27 днів; страховий стаж з урахуванням додаткових років за Списком № 1 становить 28 років 10 місяців 27 днів; пільговий стаж по Списку № 1- 09 років 07 місяців 26 днів; спеціальний стаж роботи за вислугу років відсутній.
Зі змісту рішення слідує, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки зміна прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » не підтверджена підписом відповідальної особи;
період навчання з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року згідно з дипломом від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 , оскільки прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 ».
Пільговий стаж врахований за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно з реєстром застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності.
Згідно із розрахунком стажу до рішення від 08 серпня 2025 року №123250002785 до страхового стажу позивачки зараховано періоди:
- з 03.05.1996 по 31.12.1998 Догляд за дитиною до 3 років (2 роки 7 місяців 29 днів);
- з 01.01.1999 по 31.01.1999 (0 років 1 місяць 0 днів);
- з 01.02.1999 по 30.04.1999 Догляд за дитиною до 3 років (0 років 3 місяці 0 днів);
- з 01.05.1999 по 19.05.1999 (0 років 0 місяців 19 днів);
- з 20.05.1999 по 31.12.2000 Догляд за дитиною до 3 років (1 рік 7 місяців 12 днів);
- з 01.01.2001 по 31.01.2001 (0 років 1 місяць 0 днів);
- з 01.02.2001 по 28.02.2001 Догляд за дитиною до 3 років (0 років 1 місяць 0 днів);
- з 01.03.2001 по 31.12.2003 (2 роки 10 місяців 0 днів);
- з 01.01.2004 по 31.05.2004 (0 років 1 місяць 21 день);
- з 03.06.2004 по 28.02.2010 Список № 1 (5 років 9 місяців 0 днів);
- з 01.03.2010 по 30.06.2010 (0 років 4 місяців 0 днів); 
- з 01.07.2010 по 31.05.2014 Список № 1 (3 роки 11 місяців 0 днів);
- з 08.12.2016 по 31.10.2017 (0 років 10 місяців 9 днів);
- з 02.11.2017 по 14.11.2018 (1 рік 0 місяців 14 днів);
- з 30.06.2019 по 30.06.2019 (0 років 0 місяців 1 день);
- з 01.07.2019 по 31.08.2019 (0 років 0 місяців 12 днів);
- з 01.01.2022 по 28.02.2022 (0 років 2 місяці 0 днів);
всього - 19 років 10 місяців 27 днів; крім того, додаткові роки за список 1 – 9 років 0 місяців 0 днів; всього для розрахунку – 28 років 10 місяців 27 днів.
Згідно з довідкою Петрівської номерної районної лікарні від 21.01.2002 Велико-Чернігівська сільська дільнична лікарня передана на баланс Велико-Чернігівської сільської ради 02.01.2002.
Дослідженням довідки форми ОК-5 встановлено, що в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявні індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 починаючи з січня 1999 року, у тому числі про її роботу в Комунальному некомерційному підприємстві Луганської обласної ради «Луганській обласний клінічний онкологічний диспансер» (код страхувальника 01983826) в період з 03 червня 2004 року по 31 травня 2014 року.
Також в Реєстрі наявні відомості по спеціальному стажу позивачки за кодом підстави для обліку спецстажу ЗПЗ013А1 (згідно із Довідником кодів підстав для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства – працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення», постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення» і від 16.01.2003 № 36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення», і за результатами атестації робочих місць), страхувальник Комунальне некомерційне підприємство Луганської обласної ради «Луганській обласний клінічний онкологічний диспансер» (код страхувальника 01983826):
2004 рік – 6 місяців 28 днів;
2005 рік – 12 місяців;
2006 рік – 12 місяців;
2007 рік – 12 місяців;
2008 рік – 12 місяців;
2009 рік – 12 місяців;
2010 рік: січень – 31 день, лютий – 28 днів, березень – 31 день, квітень – 30 днів, травень – 31 день, червень – 30 днів, липень – 31, серпень – 31 день, вересень – 30 днів, жовтень – 31 день, листопад – 30 днів, грудень – 31;
2011 рік: січень – 31 день, лютий – 28 днів, березень – 31 день, квітень – 30 днів, травень – 31 день, червень – 30 днів, липень – 31 день, серпень – 31 день, вересень – 30 днів, жовтень – 31 день, листопад – 30 днів, грудень – 31 день;
2012 рік: січень – 31 день, лютий – 29 днів, березень – 31 день, квітень – 30 днів, травень – 31 день, червень – 30 днів, липень – 31 день, серпень – 31 день, вересень – 30 днів, жовтень – 31 день, листопад – 30 днів, грудень – 31 день;
2013 рік: січень – 31 день, лютий – 28 днів, березень – 31 день, квітень – 30 днів, травень – 31 день, червень – 30 днів, липень – 31 день, серпень – 31 день, вересень – 30 днів, жовтень – 31 день, листопад – 30 днів, грудень – 31 день;
2014 рік: січень – 31 день, лютий – 28 днів, березень – 31 день, квітень – 30 днів, травень – 31 день.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
За змістом пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом № 213-VIII, який набув чинності 01.04.2015, віковий ценз для жінок збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.
Законом № 2148-VIII від 03.10.2017 року текст Закону № 1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно із п. 1 ч. 2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. 
Вказана норма набула чинності з 01.10.2017.
Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома абсолютно ідентичними законами, а саме: пунктом "а" статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 року та частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV від 09.07.2003 року у редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII.
Пунктом першим резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункт "а" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015.
В пункті 3 цього рішення визначено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону № 1788-XII, яка була чинна до 01.04.2015, в наступній редакції: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах".
Таким чином, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 1, а саме: пункт "а" статті 13 Закону № 1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, та частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року.
Відносно позивача правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за пунктом "а" статті 13 Закону № 1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, та 50 років за частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.
Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону, а саме положенням пункту "а" статті 13 Закону № 1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, висловленій у рішенні Верховного Суду від 17 грудня 2021 у справі №160/9272/20 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.
В цих судових рішеннях суд вказав на наявність колізії між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Суд зазначав, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, то вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»). У цьому випадку, за висновками Суду, застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Суд не приймає доводи відповідача про те, що визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах визначається лише Законом № 1058-IV, який є пріоритетним та основним над іншими Законами України, адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон №1058-IV.
Велика палата Верховного суду в межах зразкової справи №360/3611/20 дійшла висновку про те, що в даному випадку підлягають застосуванню саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, положення яких є найбільш сприятливим для особи, а не Закону №1058-ІV. При ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Щодо доводів апелянта, що до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою від 23.05.1995 року серії НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки зміна прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » не підтверджена підписом відповідальної особи, суд зазначає наступне.
Дослідженням трудової книжки позивача від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 встановлено, що в ній наявні такі записи про роботу позивача:
з 01.09.1991 по 22.03.1994 – навчання в ПТУ № 16 м. Луганська (диплом від 22.03.1994 НОМЕР_4 ) (записи № № 1-2);
з 09.06.1994 по 16.11.1994 – працювала швачкою в Луганській швейній фірмі «Стиль» (довідка від 17.11.1994 № 08/156) (записи №№ 3-4);
з 23.05.1995 по 31.10.1995 – працювала комірником складу сировини та матеріалів у ВМТС та збиту в Луганському УБП «Восток» УТОГ (накази від 23.05.1995 № 49к, від 31.10.1995 № 109к) (записи № № 5-6);
з 01.12.1995 по 31.12.2001 – працювала на посадах санітарки лабораторії, прачки у В-Чернігівській сільській дільничній лікарні (накази від 01.12.1995 № 63, від 09.07.1998 № 32, від 31.12.2001 № 41) (записи № № 7-9);
з 02.01.2002 по 19.05.2004 – працювала на посаді машиніста з прання білизни у В-Чернігівській сільській дільничній лікарні (розпорядження від 02.01.2002 № 1, від 19.03.2004 № 28);
з 03.06.2004 по 16.03.2015 – працювала на посаді молодшої медичної сестри палатного відділення променевої терапії № 2 Луганського обласного клінічного онкологічного диспансеру (накази від 03.06.2004 № 79-к, від 17.03.2015 № 34-к); за результатами атестації підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 (накази від 21.02.2002 № 19, від 22.02.2007 № 68, від 05.07.2010 № 310).
Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 затверджено Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок № 383).
Зазначений Порядок № 383 регулює застосування Списків під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Зазначена постанова набула чинності з 21.08.92. Це означає, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.92, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації (пункт 4.1 Порядку № 383).
Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
Пунктом 10 Порядку № 383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (надалі - Порядок), у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто надання уточнюючої довідки необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Суд звертає увагу, що в даному випадку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Позивачка має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.
Дослідженням титульного аркушу трудової книжки позивачки установлено, що на ній уповноваженою особою роботодавця зроблено запис про зміни прізвища позивачки з прізвища « ОСОБА_2 » на прізвище « ОСОБА_3 », підстави його внесення. Цей запис скріплений печаткою роботодавця. Проте підпис уповноваженої особи відсутній.
Проте, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже суд вважає, що неправильне оформлення трудової книжки, неповнота та відсутність деяких записів у ній, не може ставитись в провину власнику трудової книжки. Окремі недоліки та неточності, наявні в трудовій книжці позивачки, не залежали та не залежать від її волевиявлення.
Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року в справі №677/277/17 висловлено правову позицію, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Суд також ураховує, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі № 754/14898/15-а.
Крім того, судом установлено, що позивачкою надано відповідачу копію свідоцтва про її шлюб, яке і стало підставою для внесення запису до трудової книжки про зміну прізвища.
Отже, записами у трудовій книжці позивачки підтверджено всю необхідну інформацію про період її зайнятості, умови і характер праці, які безпідставно не враховані відповідачем.

Щодо доводів апелянта, що до страхового стажу не зараховано період навчання з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року згідно з дипломом від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 , оскільки прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 », суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Згідно трудової книжки від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 встановлено: з 01.09.1991 по 22.03.1994 – навчання в ПТУ № 16 м. Луганська (диплом від 22.03.1994 НОМЕР_4 ) (записи № № 1-2).
Дослідженням диплому від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 установлено, що ОСОБА_5 у період з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року проходила навчання в ПТУ № 16 м. Луганська за професією швачка та здобула середню освіту; рішенням комісії від 22 березня 1994 року присвоєно кваліфікацію «швачка 3 розряду».
Згідно з наданою разом із заявою про призначення пенсії копією свідоцтва про шлюб від 16 березня 1996 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 уклала шлюб та після одруження взяла прізвище ОСОБА_3 .
Враховуючи подання позивачкою копії свідоцтва про шлюб та наявність в її трудовій книжці запису про навчання у ПТУ № 16 м. Луганськ, внесеного на підставі диплому від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 , суд вважає, що відповідач безпідставно не врахував диплом позивачки, виданий на її дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 », як доказ періоду навчання позивачки, який згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону №1788-XII підлягає зарахуванню до страхового стажу.
Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності не безпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).
Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивач досягла пенсійного віку, передбаченого Законом №1788 з урахуванням Рішення КСУ №1-р/2020, має страховий стаж більше 20 років, в тому числі пільговий за Списком №1 понад 7 років 6 місяців, а тому позивачем при зверненні за призначенням пенсії дотримано вимоги, що надають право на призначення пенсії на пільгових умовах.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 03 серпня 2025 року пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до її пільгового стажу за списком № 1 періоди: навчання з 01 вересня 1991 року по 22 березня 1994 року згідно з дипломом від 22 березня 1994 року серії НОМЕР_2 та роботи з 09 червня 1994 року по 16 листопада 1994 року, з 23 травня 1995 року по 31 жовтня 1995 року, з 01 грудня 1995 року по 02 травня 1996 року згідно з трудовою книжкою від 23 травня 1995 року серії НОМЕР_1 .
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 р. у справі №360/1932/25 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 р. у справі №360/1932/25 - залишити без змін.
Повне судове рішення – 14 травня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко