ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/1515/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АМТ» на ухвалу про відмову у забезпеченні позову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року (суддя Сацький Р.В.) в справі № 280/1515/26 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АМТ» до Тернопільської митниці про визнання протиправним та скасування рішення, 
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АМТ» звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товару № UA403070/2026/000045/2 від 28 січня 2026 року.
ТОВ «Торговий дім «АМТ» подана до суду першої інстанції заява про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Тернопільської митниці про коригування митної вартості товарів № UA403070/2026/000045/2 від 28 січня 2026 року.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення заяви. 
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що після спливу 90-денного терміну від дня оформлення товару митниця повинна прийняти заходи щодо стягнення митних платежів, на які була надана гарантія, що прямо передбачено ч. 2 ст. 317-1, ч. 1 ст. 317-2 МК України. 
Отже, списання коштів по спливу 90-денного строку є неминучим юридичним фактом, який настає в силу закону, а не є припущенням позивача, як вважав суд першої інстанції. Висновок суду першої інстанції про відсутність загрози погіршення фінансового стану для позивача ґрунтується на помилковому ототожненні гарантованого законом обов`язку суб`єкта владних повноважень з його правом, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. 
В заяві про забезпечення позову заявником зазначені конкретні факти, які є доказами ігнорування митними органами положень митного законодавства України, а також рішень суду по конкретним справам під час оформлення та направлення податкових повідомлень-рішень про стягнення митних платежів. 
Неминучість настання негативних наслідків для позивача підтверджувались сукупністю доказів, доданих до заяви: листом Тернопільської митниці №7.25-3/15-01/13/7588 від 22.12.2025 року, яким ТОВ «Мототехімпорт» (комісіонеру в стосунках з ТОВ «ТД «АМТ) направлено вісім вимог про сплату митних платежів по іншим митним оформленням товару, які сама митниця визначила як податкові повідомлення-рішення, що свідчить про наявність податкового боргу у підприємства; листом Тернопільської митниці №7.25-1/15-01/13/357 від 15.01.2026 року (який підтверджує позицію відповідача щодо блокування повернення коштів через наявність податкового боргу внаслідок несплати різниці в митних платежах, забезпечених гарантією); виписками з Єдиного казначейського рахунку від 13.01.2026 року та 20.01.2026 року (які підтверджують фактичне примусове списання коштів у комітента в обхід процедури гарантування, навіть без виставлення вимоги); скаргами до митних органів (які підтверджують наявність активного адміністративного спору та ігнорування прав платників); вимогою гаранта №КНО-58.3.1/1025 від 29.01.2026 року про перерахування ТОВ «Мототехімпорт» (комісіонером в стосунках з ТОВ «ТД «АМТ) в АТ «ПУМБ» грошового покриття за гарантіями у зв`язку з отриманням вимог Тернопільської митниці про сплату митних платежів; платіжними інструкціями ТОВ «Мототехімпорт» від 09.02.2026 р. щодо грошового покриття за гарантіями; витягом з реєстру податкових повідомлень-рішень Митної служби України; 
Суд першої інстанції проігнорував імперативні норми Митного кодексу України, які встановлюють автоматичний механізм списання коштів, та не надав оцінки наданим доказам протиправності дій митних органів відносно пов`язаних між собою підприємств, які виступають у господарських відносинах як комісіонер та комітент. 
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача про неможливість ефективного поновлення прав, адже відповідач вже зараз займає позицію, згідно з якою наявність несплаченої вимоги (сформованої на підставі оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, яке є предметом спору) вважається податковим боргом. 
Наявність такого податкового боргу стає підставою для відмови митницями в повернення надміру сплачених сум грошового зобов`язання 
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що невжиття заходів забезпечення позову матиме незворотні наслідки для позивача. Вилучення значної суми обігових коштів в умовах воєнного стану, порушення логістики та економічної нестабільності створить надмірний та невиправданий тягар для позивача. Втрата обігових коштів унеможливить виконання позивачем поточних зобов`язань перед контрагентами, виплату заробітної плати працівникам та сплату поточних податків, що може призвести до неплатоспроможності підприємства. При цьому вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення не несе жодних ризиків для бюджету, оскільки зобов`язання позивача залишаються забезпеченими фінансовою гарантією банку. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити ухвалу без змін.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, виходив з того, що заявник не надав до суду доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, стане неможливим без вжиття таких заходів, а посилання представника позивача на те, що відповідачем вживалися заходи щодо сплати митних платежів по іншим митним оформленням товару не свідчить про те, що такі заходи будуть ним вжиті і в даному випадку.
Судом першої інстанції зауважено, що існування порушення прав позивача або неможливість їх відновлення без вжиття заходів забезпечення позову має бути реальним, вбачатися з матеріалів справи, чого у даному випадку немає, а наведені у заяві обставини щодо очевидності протиправності спірного рішення не є достатніми, безспірними та доведеними. 
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що предметом цього позову є правомірність рішення Тернопільської митниці про коригування митної вартості товарів.
Підставами, за якими позивач просив вжити заходи забезпечення позову, є наявність у митного органу імперативного обов`язку, установленого статтями 55, 293, 317-1, 317-2 Митного кодексу України, із заявлення вимоги про сплату різниці митних платежів, формування податкового боргу та вжиття заходів щодо його стягнення у разі несплати. Виставлення вимоги, виникнення податкового боргу та подальше примусове стягнення коштів визначені законом як обов`язкові та безальтернативні етапи адміністративної процедури, тобто настання цих наслідків є неминучим і не потребує додаткового доказування у вигляді очікування фактичного настання шкоди. 
Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.
Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Видами забезпечення позову за приписами частини першої статті 151 КАС України є: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно з частиною другою статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. 
Отже, вжиття заходів забезпечення позову застосовується, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За своєю суттю інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, покликаним забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
При цьому співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не може вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких заходів мати незворотні наслідки.
Верховним Судом в постанові від 18 серпня 2023 року в справі № 280/1558/23 висловлено наступний правовий висновок: 
«... прийняття судового рішення про забезпечення позову є доцільним та можливим лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля та витрати для відновлення прав та інтересів позивача (заявника) або є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.
Забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього та тимчасового судового захисту.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу...».
Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наведених позивачем у заяві обставин не установлено підстав для забезпечення позову, з огляду на таке.
Як вже було зазначено, в обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову заявник посилається на наявність у митного органу імперативного обов`язку, установленого статтями 55, 293, 317-1, 317-2 Митного кодексу України, із заявлення вимоги про сплату різниці митних платежів, формування податкового боргу та вжиття заходів щодо його стягнення у разі несплати, що визначено законом як обов`язкові та безальтернативні етапи адміністративної процедури, тому настання цих наслідків є неминучим і не потребує додаткового доказування у вигляді очікування фактичного настання шкоди. 
Позивачем як у заяві про забезпечення позову, так й в апеляційній скарзі, зауважено про наявність загрози погіршення фінансового стану підприємства внаслідок ігнорування митними органами положень митного законодавства України при формуванні податкових повідомлень-рішень про визначення податкових зобов`язань з митних платежів, а також наявність автоматичного механізму списання коштів, внаслідок чого такий податковий борг штучно збільшується внаслідок протиправних дій митних органів.
Разом з тим, наведене позивачем обґрунтування та надані докази щодо збільшення податкового боргу з податку на додану вартість та мита не свідчать про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про коригування митної вартості.
Суд зауважує, що фактично обґрунтування позивачем підстав для вжиття заходів забезпечення позову зводяться про протиправності дій та рішень митних органів щодо визначення позивачу податкових зобов`язань за вже здійсненими митними оформленнями. При цьому позивач припускає, що аналогічно за митним оформленням, рішення про коригуванні митної вартості в якому, відповідачем може бути визначено податкове зобов`язання, проте у разі скасування рішення про коригування митної вартості неможливо буде повернути помилково та/або надміру сплачені платежі у зв`язку з наявність у позивача податкового боргу.
Тобто наведені позивачем обставини не узгоджуються із законодавчо установленими підставами для забезпечення позову, адже позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості або ефективний захист або поновлення прав позивача щодо здійснення митного оформлення за визначеною позивачем митною вартістю; у цій справі не є очевидними ознаки протиправності рішення відповідача. 
При цьому суд вказує, що не є предметом цього позову повернення помилково та/або надміру сплачених митних платежів чи протиправність збільшення позивачу сум податкових зобов`язань, зокрема, за цим (або іншим) митним оформленням.
У наведеній вище постанові (у справі № 280/1558/23) Верховний Суд також зауважив, що «... щодо посилання позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову, Верховний Суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є беззаперечними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.».
Застосовуючи приведені висновки Верховного Суду до спірних в цій справі правовідносин відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд зазначає, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення адміністративного позову, заявник не навів достатніх доводів та не надав доказів, які б вказували на наявність ознак очевидної протиправності рішення про коригування митної вартості Тернопільської митниці, а також на існування реальної небезпеки порушення його прав, свобод чи інтересів, як й неможливості захисту без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.
Крім того, перевірка безпосередньо правомірності/протиправності оскаржуваного рішення та дій відповідача має бути здійснена судом при вирішенні спору по суті.
Судом першої інстанції цілком обґрунтовано зауважено про відсутність будь-яких фактичних даних чи доказів, які в свідчили про існування загрози порушення прав позивача, при цьому усі обґрунтування, наведені у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях.
Суд погоджує висновок суду першої інстанції, що твердження про ймовірне настання негативних наслідків не може слугувати підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, позаяк судом здійснюється захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно можуть бути порушено у майбутньому.
Відтак, оскільки доводи заявника, зазначені у заяві, не підтверджується належними доказами, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
Суд вказує, що аргументи апелянта про не надання судом першої інстанції оцінки наданим позивачем доказам протиправності дій митних органів відносно пов`язаних між собою підприємств, які виступають у господарських відносинах як комісіонер та комітент, є хибними, адже надані позивачем докази не стосуються предмету доказуванню в цій справі.
Також є безпідставними посилання апелянта про неврахування судом першої інстанції доводів позивача про неможливість ефективного поновлення прав, адже відповідач вже зараз займає позицію, згідно з якою наявність несплаченої вимоги (сформованої на підставі оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, яке є предметом спору) вважається податковим боргом, а наявність такого податкового боргу стає підставою для відмови митницями в повернення надміру сплачених сум грошового зобов`язання; невжиття заходів забезпечення позову матиме незворотні наслідки для позивача через те, що вилучення значної суми обігових коштів в умовах воєнного стану, порушення логістики та економічної нестабільності створить надмірний та невиправданий тягар для позивача, втрата обігових коштів унеможливить виконання позивачем поточних зобов`язань перед контрагентами, виплату заробітної плати працівникам та сплату поточних податків, що може призвести до неплатоспроможності підприємства, позаяк ці доводи виходять за межі предмету доказування у цій справі та, відповідно, не можуть слугувати підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Крім того, твердження про ймовірне настання негативних наслідків не може слугувати підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, позаяк судом здійснюється захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно можуть бути порушено у майбутньому.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АМТ» на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року в справі №280/1515/26 залишити без задоволення.
Ухвалу про відмову у забезпеченні позову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року в справі №280/1515/26 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «АМТ» до Тернопільської митниці про визнання протиправним та скасування рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення 19 травня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 травня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов