П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/5601/25	

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Терлецького Д.С., суддів Вербицької Н.В., Димерлія О.О., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:
Рух справи
21.02.2025 р. ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо виплати грошового забезпечення за період з 15.06.2023р. по 15.12.2023р. включно.
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 15.06.2023р. по 15.12.2023р. включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 з урахуванням висновків рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2024р. у справі №420/17943/23;
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, яка утримана з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23.
На обґрунтування позову зазначено, що в період із 21.06.1995р. до 14.06.2023р. позивач проходив військову службу, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 .
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23 відповідач 16.01.2025р. перерахував доплату в особливих умовах у сумі 23 006,41 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020р. №375.
Уважаючи, що під час виплати зазначеної суми у відповідача виник обов`язок виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 15.06.2023р. до 15.12.2023р., а також компенсувати податок з доходів фізичних осіб, позивач звернувся до суду із цим позовом.
ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (надалі – відповідач, військова частина НОМЕР_1 ) подав відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти її задоволення. Відповідач вказав на необхідності застосування принципу співмірності при обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 01.04.2026 р. позов задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплате грошового забезпечення за період з 15.06.2023р. по 15.01.2025р. включно.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2023р. по 15.01.2025р. у сумі 9 146,50 грн. (дев`ять тисяч сто сорок шість грн 50 коп).
Визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми виплаченої ОСОБА_1 додаткової доплати на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, яка утримана з суми, виплаченої ОСОБА_1 додаткової доплати на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовив.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2026р. та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалами від 19.05.2026р. П`ятий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.

Обставини справи
ОСОБА_1 проходив військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України від 14.06.2023р. № 307-ОС «Про особовий склад» позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 14.06.2023 р. (а.с.18).
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 31 січня 2024 р. у справі №420/22339/23 зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачеві доплату за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 р. № 375 пропорційно відпрацьованому часу в особливих умовах за період із 01.11.2021р. до 31.07.2022р. та з 01.09.2022р. до 14.06.2023р. включно.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі № 420/22339/23 відповідач 16.01.2025р. перерахував доплату в особливих умовах у сумі 23 006,41 грн (а.с.27).
Згідно з Довідкою-розрахунком додаткової доплати за службу в особливих умовах (СОVID-19) позивачу за період з 01.11.2021р. по 31.07.2022р. та з 01.09.2022р. по 14.06.2023р. включно нараховано суму 27 307,91 грн, утримано військовий збір (1,5%) 409,62 грн, утримано ПДФО (18%) 4 915,42 грн, нараховано суму судового збору 1 073,60 грн (а.с.29).
ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України листом від 06.02.2025р. №09/К-56/83 у відповідь на звернення позивача стосовно розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати доплати за службу в особливих умовах, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020р. №375 пропорційно відпрацьованому часу, повідомив, що нарахувати та здійснити виплату середнього заробітку неможливо у зв`язку з відсутністю затверджених кошторисних призначень. Водночас відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» правові підстави для виплати середнього грошового забезпечення відсутні(а.с.28). 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Оцінка суду першої інстанції
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов таких висновків. 
Позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. При визначені розміру середнього заробітку суд застосував критерій співмірності. 
Також суд встановив право позивача отримати компенсацію суму податку з доходів фізичних осіб, який утриманий з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 р. у справі № 420/22339/23, оскільки позивач мав право на отримання такої компенсації на час звільнення і остаточного розрахунку.

Доводи апеляційної скарги
На обґрунтування вимог апеляційної скарги військова частина НОМЕР_1 вказує, що позивачу вже нараховувався середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні Так, відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2025р. у справі №420/4993/25 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 150 769,60 грн., яка визначена без застосування пропорцій. Тобто з відповідача вже стягнуто всі належні позивачу компенсаційні виплати за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Також відповідач вказує на помилковості висновків суду щодо компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, оскільки позивач вже не є діючим військовослужбовцем.

Позиція позивача у справі на заявлену апеляційну скаргу
Позивач, належно повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Джерела права та оцінка суду апеляційної інстанції
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, суд у складі колегії суддів дійшов таких висновків.
Передусім суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, слід застосовувати норми статей 116, 117 КЗпП України, оскільки вони є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Збіжний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 29.05.2025 р. у справі № 320/974/23, від 22.02.2023 р. у справі № 380/152/20, від 16.07.2020 р. у справі №400/2884/18, від 01.03.2018 р. у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, і суд у складі колегії суддів не вбачає підстав для відступу від нього.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно з частиною другою статті 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне вказати, що статті 116 та 117 наведені в редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022р.
Отже, період затримки розрахунку при звільненні – це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат до дня фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Як установив суд першої інстанції і підтверджено матеріалами справи, хоча позивача звільнили з військової служби 14.06.2023 р. (а.с.18), розрахунок із ним проведений тільки 16.01.2025 р. (а.с.27), тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. З цієї причини наявні підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Зважаючи на те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23 виконано 16.01.2025р., розмір відшкодування за період з 14.06.2023р. до 16.01.2025р. обмежений часовим періодом у шість місяців і становить 184 календарних дні. 
Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 (надалі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд у складі колегії суддів враховує, що відповідно до пункту 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018р. №558, який зареєстровано Міністерством юстиції України 23.07.2018р. за №854/32306, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці. 
Згідно з довідкою від 17.01.2026 р. №09/11 про доходи за квітень-травень 2023 р., яка складена військовою частиною НОМЕР_1 , сума грошового забезпечення за останні два місяці загалом складає 63 837,00 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період – 61 календарних дні. Розмір середнього заробітку позивача складає 1 046,51 грн. (а.с.66).
Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення становить 192 557,84 грн. (1046,51 грн. х 184 календарних дні).
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України від 02.06.2016 р. № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 р. у справі №761/9584/15-ц.
Згідно з цим висновком, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78).
Велика Палата Верховного Суду з огляду на наведені та інші мотиви дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Суд у складі колегії суддів також вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23.
Згідно з цим висновком шестимісячне обмеження, запроваджене Законом № 2352-IX, не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23, також вказала, що при розгляді спорів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 р., необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла як до 19.07.2022 р., так і після цього).
Суд у складі колегії суддів також вважає доцільним вказати на правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №821/1083/17, за яким «…виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Для цілей обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд у складі колегії суддів вважає за підставне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19.
Згідно з цим висновком статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку (пункти 58-61).
Ураховуючи наведені правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, суд у складі колегії суддів зазначає, що при звільненні у добровільному порядку відповідач нарахував позивачу грошове забезпечення у розмірі 153 120,98 грн у червні 2023 р., що підтверджується розрахунковим листком за червень 2023 р.
20.06.2023 р. позивачу було нараховано та виплачено неотримане речове майно в сумі 86 072,37 грн, що встановлено у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 р. у справі № 420/17943/23.
19.12.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду вiд 04.03.2024р. у справі №420/35913/24 позивачу виплачено перераховане грошове забезпечення в сумі 269 616,02 грн, що підтверджується платіжною інструкцією.
21.02.2024 р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду вiд 18.09.2023 р. у справі №420/17981/23 позивачу виплачено індексацію в сумі 38 384,96 грн, що підтверджується платіжною інструкцією.
15.01.2025 р. позивачу виплачено нараховану в сумі 27 307,91 грн додаткову доплату за службу в особливих умовах на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23. 
Предметом розгляду у цій справі є відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасну нараховану та виплачену додаткову доплату за службу в особливих умовах.
Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 574 502,24 грн (153 120,98 + 86 072,37 +269 616,02 + 38 384,96 + 27 307,91).
Відповідно, істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення у розмірі 27 307,91 грн. до загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 4,75% (27 307,91 / 574 502,24 * 100).
За результатами застосування принципу пропорційності, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 9 146,50 грн або 4,75% від 192 557,84 грн.
Суд у складі колегії суддів вважає, що наведене застосування принципу пропорційності належно враховує також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06.04.2026 р. у справі № 560/17619/24, за яким «… для цілей обчислення середнього заробітку … з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат».
Отже, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про необхідність застосування принципу пропорційності, здійснив вірні розрахунки, що відповідають правовим висновкам Верховного Суду, зокрема, правовому висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19.
Оцінюючи доводи відповідача стосовно того, що з нього вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у сумі 150 769,60 грн. відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2025р. у справі №420/4993/25, суд у складі колегії суддів вважає за необхідне вказати таке.
П`ятий апеляційний адміністративний суд від 03.10.2025р. у справі №420/4993/25 зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити  ОСОБА_2  середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 30.05.2023р. по 29.11.2023р. включно, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 в сумі 150 769,60 грн. Підставою для такого судового рішення стали встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2024р. у справі №420/13596/24 протиправні дії щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 26.09.2024р. у справі №420/19141/24 визнав протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати  ОСОБА_2  в період з 29.01.2020р. по 24.03.2023р. грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період сум грошової допомоги для оздоровлення, премії, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 01.01.2018 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020р.).
Таким чином, суд у складі колегії судів констатує, що відповідач в апеляційні скарзі посилається на судові рішення, ухвалені у справах за участі іншої особи.
Водночас суд у складі судді вважає за потрібне роз`яснити, що різні порушення є самостійними порушеннями трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з таких порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу.
У цьому зв`язку суд у складі колегії суддів вказує на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 17.07.2025р. у справі № 160/18656/22, від 29.04.2026р. у справі №580/2562/24.
Стосовно права позивача на отримання компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024р. у справі №420/22339/23, суд у складі колегії суддів зазначає наступне.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація) визначає Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44 (надалі - Порядок № 44).
Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби (абзац перший пункту 2 Порядку № 44).
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» (пункт 3 Порядку № 44).
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (пункт 4 Порядку № 44).
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (пункт 5 Порядку № 44).
Згідно з пунктом 168.5. статті 168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, за яким відповідач зобов`язаний виплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 р. у справі №420/22339/23, але виплату позивачу грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб одночасно з виплатою грошового забезпечення протиправно не здійснив.
Такий висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема, з правовим висновком, викладеним у постанові від 27.07.2023 р. у справі № 380/813/22, за яким «… аналіз пунктів 2-5 Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення».
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржено виключно у частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інтенції не оцінює рішення суду першої інстанції в частині, яка не оскаржена відповідачем.

Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Здійснивши в межах, визначених статтею 308 КАС України, апеляційний перегляд цієї справи, суд у складі колегії суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні фактичних обставин, норм матеріального й процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду та відповідно до статті 139 КАС України, розподіл судових витрат зміні не підлягає.
З огляду на те, що суд першої інстанції правомірно відніс справу до категорії незначної складності й розглядав її за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 – відмовити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2026р. у справі № 420/5601/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 325 КАС України набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, які передбачені в пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Д.С. Терлецький

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.О. Димерлій