Справа № 369/19277/25
Провадження № 2/369/6866/26
РІШЕННЯ
Іменем України

05.05.2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Худинець Д.С.
за участі
представник позивача ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу 
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2025 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2015 року. Мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб розірвано. Неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. У добровільному порядку відповідач сплачує кошти, але не регулярно та на власний розсуд, що не відповідає всім потребам дітей. Відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на утримання дітей. Інших дітей на утриманні не має, працює, отримує дохід, має задовільний стан здоров`я і можливість працювати і заробляти, тому сплачувати аліменти у заявленому розмірі, а саме по 10 000 грн. на кожну дитину, зможе.
Крім того, малолітня донька ОСОБА_7 , 2023 року народження, проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, постійно займається її вихованням та доглядом. Вона має право на утримання від чоловіка, зважаючи на вік дитини. Тому на підставі ст.84 СК України відповідач, як батько дитини, зобов`язаний також сплачувати кошти і на її утримання в розмірі 10 000 грн..
Просила суд:
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 10 000 грн. щомісячно з подальшою індексацією, починаючи з 14 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 10 000 грн. щомісячно з подальшою індексацією, починаючи з 14 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на її утримання в розмірі 10 000 грн. щомісячно, до досягнення трьох років дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і до 28 листопада 2026, починаючи з 14 жовтня 2025 року;
судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
26 листопада 2025 року до суду надійшла заява позивача щодо усунення недоліків.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2025 року відкрито провадження та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03 лютого 2026 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідач ОСОБА_2 вказав, що після припинення спільного проживання, він ніколи не заперечував щодо проживання дітей з матір`ю, а він, як батько, безперешкодно займається вихованням дітей та бере участь в їх утриманні. Приблизно половину часу діти проживають у нього та перебувають на його утриманні, він оплачує гуртки, медичне обслуговування дітей. Заявлений розмір аліментів на дітей та дружину є надмірним та не відповідає його можливостям. Його заробітна плата складає біля 10 000 грн. щомісячно, але у нього є бронювання та службова машина в користуванні. Тому має можливість сплачувати аліменти по 2500 грн. на дитину та 1000 грн. на утримання дружини. Просив позов задоволити відповідно до його відзиву. 

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.
У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували частково. Просили позов задоволити з урахуванням поданого відзиву та стягнути на утримання дітей по 2000 грн. на кожну та відмовити у стягненні аліментів на дружину. 

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії 
справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При розгляді справи судом встановлено, що 27 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1034.
Батьками малолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 
Батьками малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 
З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, неповнолітні діти залишились проживати разом з матір`ю ОСОБА_4 , батько приймає участь у вихованні дітей, їх матеріальному забезпеченні, частково діти проживають з позивачем, батько сплачує кошти на утримання дітей, Але, на думку позивачки, в недостатньому розмірі та не регулярно.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
На 2026 рік передбачається встановити прожитковий мінімум для малюків до 6 років — 2 817 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років — 3 512 грн. 

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач, на підтвердження своїх вимог, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі на утримання дітей не надала доказів. У судовому засідання представник стверджував, що батько надає кошти менше 10 000 грн. 
Згідно до поясненнями відповідача вбачається, що близько половину часу діти проживають у нього, він також сплачує кошти за гуртки, медичне обслуговування дітей, що також підтверджується скріншотами листування. Позивачка доказів на спростування цих обставин суду не надала, не пояснила чи відвідують діти додаткові гуртки, 
Разом з тим, сам факт добровільного надання та перерахування грошових коштів позивачу, не може бути підставою для відмови у сплаті аліментів тому з батьків, з яким проживають діти. Суд вважає необхідним зазначити, що у разі сплати коштів на користь позивача на утримання дітей з призначенням платежу - аліменти може бути враховано при виконанні рішення суду.
Заперечуючи проти позову, відповідач також надав довідки про доходи. Так, з довідки про доходи вбачається, що середньомісячний дохід ОСОБА_2 становить близько 10 000 грн. 
При визначенні розміру аліментів суд враховує подані довідки для визначення матеріального стану відповідача. Але дана довідка не може підтверджувати відсутність інших доходів. Доказів про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим несе витрати, доказів понесених інших обов`язкових витрат на своє утримання останнім також надано не було.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі діти сторін проживають разом з матір`ю, що по суті і не заперечувалось відповідачем при розгляді справи, так як ОСОБА_2 є їх батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_4 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх дітей, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 3000 грн. на кожну дитину щомісячно. 
На підтвердження доводів позову щодо витрат на дітей, позивач не надала належних та допустимих доказів таких витрат, а в судовому засідання також не конкретизував такі витрати. Натомість, аліменти мають включати ті витрати, які дійсно необхідні дитині щомісячно, а не ті, які за можливості батьки можуть додатково надати. Також відсутні належні та допустимі докази витрат, які несе позивачка на дитину на школу, додаткові заняття на дитину.

Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли діти будуть проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Позивач також наділений правом на звернення до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних аліментів, зміну способу їх стягнення.
Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
З огляду на те, що діти проживають є з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, проживання дітей також у батька, який несе витрати по оплаті гуртків, харчування, уд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України.

Щодо аліментів на утримання позивачки.
Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини (жінки) на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка (батька дитини) надавати таке утримання.
Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно ч.2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Судом встановлено, що дитина сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю, відсутні докази надання відповідачем допомоги на особисте утримання ОСОБА_4 . З`ясувавши всі фактичні обставини справи та враховуючи, що відповідач належних та допустимих доказів про наявність на його утриманні інших осіб, щоб унеможливили сплату аліментів на утримання дружини, не надав, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, а тому враховуючи фінансові можливостей відповідача, стягнені аліменти на утримання дітей у розмірі 8000 грн., стягує з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1700 грн., шо становить половину прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісячно, починаючи стягнення з 15 жовтня 2025 року до досягнення дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років. Доводи позову про стягнення на своє утримання аліментів в розмірі 10 000 грн. суд відхиляє, оскільки позивачка жодним чином не обґрунтувала заявлений розмір ні у позові, ні при розгляді справи. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову частково.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, - 

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 до аліменти на утримання дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 6000 грн. (шість тисяч) щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 15 жовтня 2025 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на її утримання у розмірі 1700 грн. (одна тисяча сімсот грн.), щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, починаючи з 15 жовтня 2025 року. 

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.). 

У задоволенні решти вимог відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлений 05 травня 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ