Справа № 367/8587/25
Провадження №2/367/208/2026

РІШЕННЯ
Іменем України
18 травня 2026 року м. Ірпінь
Ірпінський міський суд Київської області
у складі: головуючого - судді Одарюка М.П.
за участі секретаря судових засідань Бобриш М.С.
позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ірпені цивільну справу № 367/8587/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Бучанська державна нотаріальна контора, Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, Комунальне підприємство Київської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації" про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації, встановлення факту прийняття спадщини

у с т а н о в и в:
Суть позовних вимог. 
В липні 2025 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог ( а.с.98-102 том 2), просила суд:
визнати недійсним договір дарування № 1739 від 01.06.93 року від ОСОБА_5 на ОСОБА_6 на 43/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати реєстрацію договору дарування, як недійсного; 
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно реєстрацію права власності на 43/100 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_6 ; 
встановити факт прийняття спадщини її чоловіком ОСОБА_7 , що відкрилась після смерті його матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_7 . 26 вересня 1997 року його мати ОСОБА_5 склала заповіт, яким все майно, що буде їй належати на день смерті і на що вона буде мати за законом мати право заповіла синові ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Після смерті матері відкрилась спадщина 43/100 частини прибудови до житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_5 не встигла належним чином оформити 43/100 частини прибудови до житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки з 01.01.2013 року почав діяти Реєстр речових прав на нерухоме майно, її померлий чоловік ОСОБА_7 керуючись заповітом від 26 вересня 1997 року, Актом від 15.10.1991 року, рішенням Ірпінської міської Ради народних депутатів № 312/1 від 05.11.1991 року; рішенням № 30/1 від 28.01.1992 року з зобов`язанням гр. ОСОБА_5 , 1924 року народження, зареєструвати новобудову в Ірпінському БТІ. 17.02.2025 року звернувся до ЦНАПу Ірпінського виконавчого комітету Ірпінської міської ради про внесення в Реєстр речових прав на нерухоме майно 43/100 будинку за адресою: АДРЕСА_1 та отримав відмову, оскільки речові права на вказане вище нерухоме майно вже зареєстровані за ОСОБА_6 (рідний брат її померлого чоловіка) на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Плеско О.Ф. 01.06.1993 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1739. ОСОБА_5 не оформила належним чином право власності на 43/100 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить наявність в Ірпінському БТІ технічного паспорту на вказаний будинок станом на 03.03.1999 року без відмітки про реєстрацію. З даного технічного паспорту вбачається, що ОСОБА_5 на 03.03.1999 року було оформлено 57/100 частки даного будинку за ОСОБА_7 оформлення права власності на 43/100 на ОСОБА_6 було зроблено 31.10.2023 без оформленого права власності на дану частку на ОСОБА_5 рішенням виконкому Ірпінської міської ради народних депутатів № 30/1 від 28.01.1992 року було зобов`язано гр. ОСОБА_5 нести зміни в поетажний план через Ірпінське БТІ, а також рішенням Ірпінської міської Ради народних депутатів №312/1 від 05.11.1991 року дозволено гр. ОСОБА_5 оформити правову документацію за адресою: АДРЕСА_1 . У період до 31.12.2003 року право власності на нерухоме майно підлягало реєстрації у відповідних місцевих бюро технічної інвентаризації. Як вбачається з технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 в 12993 році така реєстрація не була зроблена, таким чином прав власності на 43/100 частки даного будинку у ОСОБА_8 не було на момент оформлення договору дарування на ОСОБА_6 , а саме на ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже права її померлого чоловіка ОСОБА_7 , які виникали згідно заповіту від 26.09.1997 року були порушені договором дарування, посвідченого державним нотаріусом 01.06.1993 року та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим номером № 1739. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. В даному випадку договір дарування № 1739 від 01.06.93 р,, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є недійсним в силу невідповідності закону, а саме право власності на 43/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 не було зареєстроване в законний спосіб через Ірпінське міжміське БТІ у 1992 році після вводу в експлуатацію вказаної житлової добудови, як вимагало рішення Ірпінського виконкому № 312/1 від 05.11.1991 р. Відповідно до ст. 59 ЦК УРСР угода визнана недійсною вважається недійсною з моменту її укладання. У порядку ст. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розглядом судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Вона є спадкоємцем померлого ОСОБА_7 , спадщину прийняла згідно ст. 1218 ЦК України усі права та обов`язки її спадкодавця та подала позовну заяву до суду на захист порушених прав. ЇЇ померлий чоловік ОСОБА_9 прийняв спадщину згідно заповіту від свого спадкодавця, рідної матері ОСОБА_5 у порядку ст. 549 ЦК УРСР, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оформив договір на постачання електричної енергії, сплачував рахунки по використанню електричної енергії, сплачував рахунки за використаний газ. 
У відзиві на позовну заяву (а.с.62-68 том 1) представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, в обґрунтування вказує, що правова позиція позивача у справі є абсолютно необґрунтованою, не логічною, не узгоджується з дійсними обставинами справи, законодавством, документами. В загальному позиція позивач зводиться до того, що на її думку, потрібно встановити факт прийняття її померлим чоловіком спадщини після померлої матері ОСОБА_5 , визнати недійсним договір дарування № 1739 від 01.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала своєму синові ОСОБА_6 43/100 частини житлового будинку, а також скасувати державну реєстрацію права власності на 43/100частини житлового будинку, право власності на який зареєстровано та набуто за життя ОСОБА_6 на підставі договору дарування. Дана позиція позивача не узгоджується з дійсними обставинами справи,а отже є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. ОСОБА_3 , відповідач у справі, є сином ОСОБА_6 . ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, а саме: 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, відповідач у справі подав відповідну заяву про вступ та прийняття спадщини після смерті свого батька до Бучанської державної нотаріальної контори. ОСОБА_6 за життя заповіту не залишив, у зв`язку із чим спадкування відбувається за законом відповідно до черг спадкування, тому ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за законом, І-ї черги після смерті батька. ОСОБА_6 мав рідного брата ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками рідних братів ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які вже померли були: мати – ОСОБА_5 та батько – ОСОБА_11 . Відповідно, після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне йому майно, проте жодного відношення відповідач у справі до цього процесу спадкування не мав та не має. Позивач у справі є дружиною померлого ОСОБА_7 .
Щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та договору дарування. ОСОБА_5 , мати рідних братів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ще в далеких 90-х склала два договори дарування частин житлового будинку. 01 червня 1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Плеско О.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 1739. Дана частина житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду м. Ірпінь від 29.04.1976 року, який було зареєстровано в Ірпінському міжміському бюро технічної інвентаризації 29.01.1985 року за № 2600. Окремо, на звороті даного договору міститься запис про те, що 01.07.1995 року ОСОБА_6 зареєстрував право свої власності на 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний вище договір дарування за життя ОСОБА_5 не розірвала, не скасувала, не відкликала та відповідно на підставі нього виникло право власності на 43/100 частин житлового будинку у ОСОБА_12 , яке він і зареєстрував. При цьому, мати подарувала одному зі своїх синів частину житлового будинку, якій їй належав на праві власності. Однак не зрозуміло, яким чином, договір дарування від 01.06.1993 року про визнання недійсним якого подано фактично даний позов, якому вже більше 20 років, а його сторони вже є померлими, порушують права позивача, адже позивач не є та не була жодною зі сторін договору дарування, а також не була співвласником спірного житлового будинку. Фактично позивач намагається втрутився у волевиявлення осіб, сторін договору, які його уклали ще аж 01.06.1993 року. Строки позовної давності щодо оскарження та визнання недійсним договору дарування від 01.06.1993 року давним – давно завершилися та не підлягають поновленню, так як сторони за життя знали про цей договір, кожен з братів оформив право власності на свою частку. ОСОБА_8 за життя розпорядилася своїм майном на власний розсуд, таке було її волевиявлення. За життя вона не розірвала договір, не відкликала та не змінювала його. А тому, інші особи, тим паче позивач з надуманих підстав не може оскаржувати договір, який породив вже певні юридичні наслідки. Договір дарування частин житлового будинку оформлено відповідно до діючого на той час законодавства, нотаріально посвідчено. Тому, за формою та змістом договір повністю відповідав вимогам законодавства. Позивач жодним чином не обґрунтувала те, чому цей договір недійсний та як він впливає на її права чи обов`язки. Отже враховуючи все вище викладене позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування № 1739 від 01.06.1993 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо заповіту. Позивач у своєму позові зазначає про наявність заповіту, який було складено 26 вересня 1997 року ОСОБА_5 про те, що вона на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла синові ОСОБА_7 . 01 червня 1993 року ОСОБА_5 подарувала за договором дарування своєму ще одному сину ОСОБА_6 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, на момент та день складання заповіту, а саме: станом на 26.09.1997 року ОСОБА_5 вже не була власником 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , адже розпорядилася цим майном на власний розсуд, подарувавши його своєму ще одному сину ОСОБА_6 таким чином, заповіт не міг стосуватися майна 43/100 часток житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , адже воно вибуло із власності ОСОБА_5 за її волею та було подаровано за договором. На момент смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її власності не було 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , а тому це майно ніяким чином не могло ввійти до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 . В той же час,06.04.1999 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_7 57/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Якщо спадкодавець за життя продав, відчужив чи розпорядився майном, яке було вказано в заповіті, то це майно не входить до спадкової маси, і спадкоємці не матимуть на нього права, оскільки заповіт стосується виключно того майна, що належало спадкодавцю на момент смерті. Заповіт втрачає силу відносно проданого/подарованого/відчуженого майна, оскільки воно більше не є власністю заповідача. Таким чином, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 не міг входити до складу спадкового майна, адже за життя ОСОБА_5 розпорядилася цим майном на власний розсуд, подарувавши його своїм синам в конкретних частках. Тому, ніякого права спадкування ОСОБА_7 в частині даного житлового будинку порушено не було. Крім того, за життя ОСОБА_7 протягом 23 років не звертався до жодного нотаріуса чи нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини, після смерті померлої ОСОБА_5 таким чином, протягом життя ОСОБА_7 не реалізував належним чином право на відкриття спадщини та не подав відповідну заяву про це. Тому до позивача не може перейти таке право, а вона не може вимогати встановлення в судового порядку факту того, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5 . Право на оформлення /вступ у спадщину, за загальним правилом, не переходить до інших правонаступників, якщо спадкоємець не встиг оформити належним чином спадщину у встановлений законом строк. Тобто, якщо спадкоємець помер, не встигнувши оформити спадщину, подати заяву про відкриття спадкової справи, його спадкоємці не можуть автоматично отримати це право. Отже, позовна заява в частині позовних вимог щодо встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.
Щодо реєстрації права власності на частину житлового будинку. За життя батько ОСОБА_3 , відповідача у справі, 31.10.2023 року відповідно до законодавства зареєстрував право своєї власності на 43/100 частин у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація була здійснена на підставі: технічного паспорту, виданого 30.10.2023; договору дарування № 1739 від 01.06.1993 року. Також, за життя батько ОСОБА_3 , відповідача у справі , 31.05.2024 року відповідно до законодавства зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:035:0030, площею 0,025 га в АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване на підставі рішення про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність, серія та номер 3172-41-VIII, видане 09.05.2024 року, Ірпінської міської радою Київської області. На жаль, батько ОСОБА_3 – ОСОБА_6 помер. Тому, як було описано вище, з метою реалізації своїх спадкових справ ОСОБА_3 , як єдиний спадкоємець після смерті свого батька звернувся до нотаріуса із заявою про вступ та прийняття спадщини. Набуте правомірно право власності за життя ОСОБА_6 на 43/100 частин вказаного вище житлового будинку ніким за його життя не оскаржувалося, не спорювалося, а набуте воно на законних підставах. А тому , немає жодної підстави для скасування державної реєстрації права власності на дану частину житлового будинку, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
У відповіді на відзив ( а.с.96-100 том 1) позивач вказує, що в договорі дарування № 1739 від 01.06.1993 року на ОСОБА_6 , який було надано у відзиві відповідача вказано, що 43/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі рішенні народного суду м. Ірпеня від 29.04.1976 року, зареєстрованого в Ірпінському міжміському бюро технічної інвентаризації 29.01.1985 року № 2600. Але згідно « Акта об окончании и вводе в эксплуатацию индивидуального домовладения от 15.10.1991 г – приемочная комиссия установила, что строительство начато в 1986 г. И закончено в 1992 г… (російською мовою)». Таким чином, реєстрація на дану частину будинку, а саме 43/100 подарованого ОСОБА_13 ніяк не могла відбутись раніше його введення в експлуатацію, а саме 29.01.1985 року, як вказано в договорі дарування. Також, згідно витягу із рішення № 312/1 від 05.11.1991 року виконкому Ірпінської міської Ради народних депутатів зобов`язано ОСОБА_5 внести зміни в генеральний та поетажний плани свого домоволодіння через Ірпінське бюро технічної інвентаризації та дозволити оформити в Ірпінському БТІ правову документацію. Ці дії не були виконані належним чином, що також свідчить про незаконність реєстрації права власності на вказаний об`єкт у договорі дарування № 1739 від 01.06.1993 року. Предметом договору дарування № 1739 від 01.06.1993 року є 43/100 частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Майнові права на дану частину дарувальника ОСОБА_5 належним законним способом, який їй рекомендували в виконкомі Ірпінської міської ради народних депутатів, та як вимагала ст. 227 ЦК УРСР на той час реєстрації в бюро технічної інвентаризації не оформила, а зареєструвала згідно рішення народного суду м. Ірпеня від 29.04.1976 року, зареєстрованого в Ірпінському міжміському бюро технічної інвентаризації 29.01.1985 року № 2600. Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам Закону. Тому права власності на 43/100 частин будинку, а саме на предмет договору дарування № 1739 від 01.06.1993 року не виникло у обдарованого ОСОБА_6 в законний спосіб, оскільки в даному випадку угода дарування є недійсною, так як реєстрація прав власності у дарувальника суперечить законодавству чинному на той час. 26.09.1997 року ОСОБА_5 склала заповіт на ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилась спадщина на 43/100 частин прибудови до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Її померлий чоловік ОСОБА_7 постійно проживав зі своєю матір`ю та вів із нею сумісне господарство, а отже фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.
У запереченнях на відповідь на відзив (а.с.114-119 том 1) представник відповідача вказує, що у відповіді на відзив наведено лише власні думки та умовиводи позивача, присутнє хаотичне трактування норм закону «на власний розсуд», що лише підтверджує тотальне нерозуміння законодавчої бази та судового процесу загалом. Тому, це не спростовує позицію викладену відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Позиція сторін у судовому засіданні.
Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову.
Представник третьої особи, Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі ( а.с.94 том 1).
Представник третьої особи, Ірпінської державної нотаріальної контори, в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі і винести рішення у відповідності до діючого законодавства України ( а.с.110 том 1).
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
09 жовтня 1992 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюб ( а.с.12 том 1).
Батьками ОСОБА_7 були ОСОБА_11 та ОСОБА_5 ( а.с.20 том 1).
26 вересня 1997 року мати ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , склала заповіт, яким все своє 
майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла своєму синові ОСОБА_7 . Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори, Копиловою В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2 -2284 ( а.с.16 том 1).
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с.17 том 1).
Згідно копії технічного паспорту від 03.03.1999 року ОСОБА_5 належало 57/100 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.21-26 том 1).
Із копії Акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 15.10.1991 року, вбачається що до здачі надано будову, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво розпочато у 1988 році завершено 1992 році. Жила частина домоволодіння є жила добудова « А1» в один поверх, в складі приміщень 1-ша кв.: 4 жит. кім., кухня, ванна. Житлова площа 56,4 кв.м., корисна площа 84,1 кв.м; 2-га кв: 4 жит. кім, кухня, ванна, уборна, жила площа 52,7 кв.м., корисна площа 72,6 кв.м. Пред`явлене до здачі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 вважати прийнятим ( а.с.27 том1).
Згідно копії витягу пункту № 6 із рішення № 312/1 від 05 листопада 1991 року виконкому Ірпінської міської ради народних депутатів дозволено ОСОБА_5 , проживаючий в АДРЕСА_1 оформити в Ірпінському МБТІ правову документацію на самовільно побудовані: житлову добудову « А1», яка складається із: коридору 2-1, пл.. 5,5 кв.м.; туалету 2-2, пл.. 1,5 кв.м.; ванної 2-3, площею 3,6 кв.м.; житлової кімнати 2-4, площею 11,9 кв.м.; житлової кімнати 2-5, площею 18,9 кв.м., кухні 2-6 площею 9,3 кв.м., житлової кімнати 2-, площею 12,3 кв.м., житлової кімнати 2-8, площею 9,6 кв.м., навіс «Е», розміром 9,20х3,10м;сарай «Ж», розміром 5,05х3,35м; над сараєм «Ж» сарай, розміром 5,05х3,35м. Дозакріпити в тимчасове користування самовільно зайняту земельну ділянку пл. 32,0 кв.м., без права забудови та посадки фруктово – ягідних насаджень. Зобов`язано гр. ОСОБА_5 внести зміни в генеральний та поетажний плани її домоволодіння через Ірпінське бюро технічної інвентаризації ( а.с.28 том 1).
Згідно копії витягу пункту № 30.п. із рішення № 30/1 від 28 січня 1992 року виконкому Ірпінської міської ради народних депутатів затверджено акти приймальної комісії від 15.10.1991 року по прийняттю в експлуатацію житлової добудови «А1» побудованої в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_5 з житловою площею 52,7 кв.м., загальною площею 72,6 кв.м. Зобов`язано гр. ОСОБА_5 внести зміни в генеральний та поетажний плани її домоволодіння через Ірпінське бюро технічної інвентаризації ( а.с.29 том 1).
06 квітня 1999 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_7 57/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (раніше № 50). Житловий будинок з бетонної панелі, має 109,1 кв.м. житлової площі, зареєстровано земельну ділянку площею 600 кв.м., на якій розміщені: погріб «Г», вбиральня «С», сараї «П,Р,З2, сараї «К,М», навіс «Л», колодязь № 1, загорожа № 2-3, замощення -1. Ця частина будинку належить дарителю ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду, міста Ірпінь від 29.04.1976 року, зареєстрованого в Ірпінському міжміському бюро технічної інвентаризації 29.01.1985 року за № 2600 (а.с.73 том 1). Право власності було зареєстровано в Ірпінському міжміському БІ 20 липня 2000 року.
Із копії листа Бородянської державної нотаріальної контори від 14 травня 2025 року № 667/01-16 адресовано на ім`я ОСОБА_7 вбачається, що останній звернувся до Бородянської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Нотаріусом останньому було повідомлено, що ним не підтверджено факт прийняття спадщини після смерті його матері та не надано відповідних документів, які б підтверджували даний факт та запропоновано звернутися до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини або право власності в на спадкове майно в порядку спадкування (а.с.103-104 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер ( а.с.13 том 1).
Батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 були ОСОБА_11 та ОСОБА_5 ( а.с.191-192 том 1).
01 червня 1993 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 43/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( раніше 40)., які складаються із приміщень: коридору 2-1, пл.. 5,5 кв.м.; туалету 2-2, пл.. 1,5 кв.м.; ванної 2-3, площею 3,6 кв.м.; житлової кімнати 2-4, площею 11,9 кв.м.; житлової кімнати 2-5, площею 18,9 кв.м., кухні 2-6 площею 9,3 кв.м., житлової кімнати 2-, площею 12,3 кв.м., житлової кімнати 2-8, площею 9,6 кв.м.,1/2 частина колодязя під № 1, частина огорожі під № 2-5. Ця частина будинку належить дарителю ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду, міста Ірпінь від 29.04.1976 року, зареєстрованого в Ірпінському міжміському бюро технічної інвентаризації 29.01.1985 року за № 2600 ( а.с.147-149 том 1). Право власності було зареєстровано в Ірпінському міжміському БІ 01 липня 1995 року. ( а.с.75 зворот том 1).
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с.70 том 1).
Після його смерті з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся його син ОСОБА_6 ( а.с.71-72 том 1).
Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що вона проживає в м. Ірпені з кінця 80 років. Будував добудову до дому її чоловік ОСОБА_7 , приймав рішення про побудову добудови до дому також він, оскільки він був обізнаною людиною у будівництві та вмів все робити і руками і головою. Йому допомагав молодший брат ОСОБА_6 , але будівництво було на ОСОБА_7 . Після того, як її покійний чоловік ОСОБА_7 побудував будинок, його молодший брат ОСОБА_6 вирішив туди вселитися. Хоча вони усі проживали разом ( її померлий чоловік, його молодший брат ОСОБА_6 та їх мати). Коли вселився у добудову молодший брат, це дуже розчарувало її чоловіка, та він припинив спілкування із молодшим братом. Були підроблені документи і зробили договір дарування на 43/100 частин спірного будинку. Мати проживала в старій частині будинку разом із нею та її померлим чоловіком. Стара частина будинку була зроблена в 1964 році. Між братами був конфлікт та виникнення права власності у ОСОБА_6 є неправомірним. Відповідно до договору дарування від 06.04.1999 року ОСОБА_7 належало 54,6 кв.м.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що знайома з позивачкою та її померлим чоловіком. Відповідача не знає та ніколи не бачила. З позивачем є сусідкою. ОСОБА_7 проживав з 1968 року в АДРЕСА_1 зі своєю мамою та потім із дружиною та дочкою. Часто зверталися до ОСОБА_7 за допомогою, а також їх матері спілкувалися. ОСОБА_7 проживав в старому будинку із родиною та мамою. А 80-х роках він ( ОСОБА_15 ) почав добудову. В новій будові вона не була. Добудовано не дуже багато. До старого будинку була добудована добудова. Новий будинок будував ОСОБА_16 навіть після побудови добудови проживав в старій частині будинку. Знає зі слів ОСОБА_15 та його матері знає що був конфлікт між братами, та вони навіть перестали спілкуватися. З матір`ю ОСОБА_7 була -як донька її сусідки. Коли померла ОСОБА_5 не знає. Матір казала, що ОСОБА_15 дуже гарний син, завжди їй допомагає і вона хотіла зробити заповіт на нього, а ОСОБА_17 має своє життя та нехай ним живе.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що знає багато років позивача та її покійного чоловіка, вона є його сусідкою, а відповідача давно не бачив. За адресою АДРЕСА_1 проживав з квітня 1988 року. ОСОБА_7 проживав із дружиною, братом і мамою. Добудову будував ОСОБА_19 наприкінці 80-х років. Після того як ОСОБА_19 добудував будинок він там і проживав. Між братами був конфлікт, що сталося дуже давно. У новому домі у Кості був один раз. Новобудова та старий дім були відокремлені капитальною стіною. Хто така ОСОБА_5 не знає. З матір`ю ОСОБА_7 знайом не був, з його матір`ю не спілкувався. Обставини оформлення договору дарування від 01.06.1993 року не відомі, а також не відомі обставини справи щодо позовних вимог вказаних позивачем у позовній заяві.
Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Спірні правовідносини щодо укладення договору дарування від 01.06.1993 року виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.
Згідно з ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст.42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Згідно з ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
У відповідності до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Статтею 243 ЦК УРСР передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.
Згідно ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
А відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно з ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
У відповідності ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
За спірною угодою дарування, укладеною 01.06.1993 року ОСОБА_6 було подаровано 43/100 частин житлового будинку із відповідачкою частиною надвірних будівель, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . За нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР передбачалося обов`язкове нотаріальне посвідчення угоди дарування житлового будинку. Спірна угода нотаріально посвідчена та виконана її сторонами, зокрема обдарованим ОСОБА_6 в частині прийняття в дар відчуженого об`єкту дарування, дарувателем ОСОБА_5 в частині передачі 43/100 частин будинку для проживання ОСОБА_6 .
Підстави для визнання договору дарування (дарування) недійсним згідно з Цивільним кодексом Української РСР 1964 року (ЦК 1964) ґрунтуються на загальних положеннях про недійсність угод (статті 48-59). Договір дарування вважається недійсним, якщо він не відповідає вимогам закону в момент його укладання.
Основні підстави, передбачені ЦК 1964:
Невідповідність вимогам закону (ст. 48): Угода, спрямована на досягнення мети, яка суперечить інтересам держави і суспільства, або вчинена з порушенням вимог закону (наприклад, дарування майна, вилученого з цивільного обороту).
Вчинення угоди недієздатною особою (ст. 49, 50): Договір, укладений громадянином, визнаним недієздатним внаслідок психічного розладу, або неповнолітнім (який не має права самостійно вчиняти таку угоду).
Вчинення угоди під впливом помилки (ст. 57): Якщо дарувальник помилявся щодо природи угоди, прав та обов`язків, або істотних умов дарування (наприклад, вважав, що підписує договір довічного утримання, а не дарування).
Вчинення угоди під впливом обману, насильства, погрози або зловмисної домовленості представника (ст. 58): Договір, укладений внаслідок фізичного чи психічного тиску, або через введення дарувальника в оману.
Фіктивна або удавана угода (ст. 59):
Фіктивна: Угода, укладена без наміру створити юридичні наслідки (для приховування майна).
Удавана: Угода, укладена для приховання іншої угоди (наприклад, оформлення дарування замість купівлі-продажу для уникнення податків).
Недотримання нотаріальної форми: Якщо угода вимагала нотаріального посвідчення (наприклад, дарування житлового будинку), а воно не було здійснено
Позивач не довела підстав для визнання недійсним договору дарування, який було укладено 01 червня 1993 року, також суд зауважує на тому, що позивач не була стороною договору дарування від 01 червня 1993 року та/або власник нерухомого майна подарованого за вказаним договором, так само як і її померлий чоловік.
Встановивши, що підстави, передбачені в статтями 49-58 ЦК УРСР, для визнання недійсним договору дарування від 01 червня 1993 року, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17).
А оскільки позовні вимоги про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно реєстрації права власності на 43/100 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_6 є похідним від визнання недійним договору дарування від 01 червня 1993 року, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог стосовно встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_5 .
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
Відповідно до ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_20 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. 
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Позивач не надала до суду жодних доказів того, що її померлий чоловік ОСОБА_7 фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, як і не надала доказів існування спадкового майна та з чого конкретно воно складалося.
Оскільки доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_5 позивач суду не надала, підстав вважати, що останній вступив у володіння та управління спадковим майном за ст. 549 ЦК УРСР, немає.
Тобто факт прийняття спадщини за правилами ст. 549 ЦК УРСР не доведений, отже, спадщина фактично не прийнята.
Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.03.2020 року № 305/235/17
Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справі з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати ОСОБА_1 по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Бучанська державна нотаріальна контора, Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, Комунальне підприємство Київської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації" про визнання договору дарування недійсним - відмовити.
Судовій збір віднести за рахунок позивача.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Бучанська державна нотаріальна контора, код ЄДРПОУ 36170199, адреса: Київська область, Бучанський район, м. Буча, б-р. Богдана Хмельницького, буд. 5/5А оф. 8;

Третя особа: Комунальне підприємство Київської обласної ради « Бюро технічної інвентаризації», код ЄДРПОУ 38250947, адреса: 07401, Київська область, м. Бровари, вул. Тараса Шевченка, 8 А.

Суддя М.П. Одарюк