ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року
м. Київ
cправа № 750/7983/23
провадження № 51 - 113 км 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023270340001607 від 11 травня 2023 року, щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москва, російської федерації, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за ст. 336 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і на нього покладено відповідні обов`язки.
За обставин детально наведених у вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи військовозобов`язаним, достовірно знаючи, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991, на території України введено воєнний стан та діє особливий період, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на дату та час, вказані у повістці, а саме 10.04.2023 о 17 год. 00 хв., не маючи на те поважних причин, з мотивів небажання проходити військову службу за мобілізацією, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року частково задоволені апеляційні скарги прокурора та захисника, змінено вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і вказано вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку у 2 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені ст. 76 ч. 1 КК України на нього обов`язки. В іншій частині вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 внаслідок м`якості та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та не навів в ухвалі мотиви, з яких визнав їх необґрунтованими. Крім того, посилаючись на ст. 415, 416 КПК та практику касаційного кримінального суду в цьому питанні, не погоджується з висновком колегії суддів апеляційного суду про те, що попередня ухвала апеляційного суду від 03 квітня 2025 року та зроблені в ній висновки позбавили можливості апеляційний суд погіршити становище ОСОБА_6 шляхом скасування застосування ст. 75 КК України за відповідними доводами апеляційної скарги прокурора. Зазначає, що обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину, його підвищена суспільна небезпека, особливо у воєнний час та негативні дані про його особу, який на час апеляційного розгляду продовжував ігнорувати виконання конституційного обов`язку, свідчать про те, що призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, оскільки не є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Заперечення на касаційну скаргу прокурора від учасників судового провадження не надходили. 
В клопотанні захисник ОСОБА_8 просить проводити касаційний розгляд без його участі та без участі ОСОБА_6 .
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор у судовому засіданні вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив її задовольнити. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасника судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків. 
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ст. 336 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор Чернігівської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не погодившись із вироком суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, зокрема, із застосуванням ст. 75 КК України, вважаючи його м`яким, оскаржила його в апеляційному порядку. Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, просила скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ст. 336 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Обґрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги про невмотивованість вироку в частині застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, прокурор вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи. Зокрема зазначила, що суд, застосовуючи до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, в повній мірі не врахував і не надав об`єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення покарання, зокрема поведінці ОСОБА_6 , який хоч і визнав вину, проте критично свої дії не оцінив. З 10 квітня 2023 року ОСОБА_6 так і не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому він не визнаний непридатним, а стан його здоров`я не вказує на неможливість виконання конституційного обов`язку та не може бути підставою для застосування ст. 75 КК України. Вважала, що наявність однієї пом`якшуючої обставини та відсутність непогашених судимостей є підставою для призначення покарання у мінімальному розмірі, передбаченому ст. 336 КК України, проте не вказують на можливість застосування ст. 75 КК України. Посилаючись на практику касаційного суду в цьому питанні, а саме на постанови Верховного Суду від 10 квітня 2025 року та від 26 лютого 2025 року в справах № 750/1440/23 та № 750/1281/24 відповідно, прокурор зазначила, що призначення ОСОБА_6 покарання і застосуванням ст. 75 КК України призведе до свідомого та відвертого ігнорування повісток іншими особами, які підлягають мобілізації, що не забезпечить виконання превентивної мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та матиме негативний вплив на стан укомплектованості військових частин, а отже і обороноздатності всієї країни. Також прокурор вказувала на те, що судом першої інстанції не дано оцінку тому факту, що ОСОБА_6 перед вчиненням кримінального правопорушення неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за ст. 130 КУпАП, що характеризує його з негативної сторони. Підсумовуючи доводи своєї апеляційної скарги, прокурор вважала, що за умови застосування положень ст. 75 КК України у винного може виникнути відчуття безкарності, що призведе до невиконання такої мети покарання як кара, а у військовослужбовців сформує негативну думку щодо своєї діяльності і це матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію (постанови Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 754/7388/16 та від 22.10.2014 у справі № 629/2483/23). 
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, через безпідставне призначення йому більш суворого покарання за ст. 336 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, ніж його було визначено за попереднім вироком, та, врахувавши висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульований у постанові від 23 вересня 2019 року м. Київ (справа №728/2724/16-к, провадження № 51 - 7543 кмо18) щодо застосування ст. 415, 416 КПК України, погодився з такими доводами та вимогою щодо необхідності визначити ОСОБА_6 за ст. 336 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
При цьому, колегія суддів апеляційного суду, пославшись на цей же висновок об`єднаної палати касаційного кримінального суду, дійшла до помилкового рішення про те, що суд першої інстанції, після скасування попереднього вироку суду ухвалою апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, виходячи з вимог ст. 416 ч. 2 КПК України, був позбавлений можливості застосувати щодо ОСОБА_6 посилення покарання. В обґрунтування такого рішення, суд апеляційної інстанції вказав, що у даному кримінальному провадженні, відповідно до ухвали Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, попередній вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2024 року, яким ОСОБА_6 було визнано винуватим за ст. 336 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнено останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, строком на 2 роки, був скасований у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, не сформулював свій висновок щодо необхідності призначення більш тяжкого покарання ОСОБА_6 , ніж призначено скасованим вироком, у випадку якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, буде доведено в установленому законом порядку.
Проте, такий висновок апеляційного суду не відповідає матеріалам кримінального провадження з огляду на таке. 
Відповідно до сформульованого об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у вказаній вище постанові від 23 вересня 2019 року висновку частина 2 ст. 416 КПК визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила. 
У разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, 416 ч. 2 КПК він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції. 
Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг прокурора чи потерпілого, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначенні нового розгляду в суді першої інстанції, повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення. 
При цьому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало би достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку. 
Зміст попередньої ухвали Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, якою було скасовано попередній вирок суду щодо ОСОБА_6 від 16 грудня 2024 року через встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, враховував таку позицію касаційного кримінального суду та не позбавляв суд першої інстанції під час нового розгляду, а в подальшому і суд апеляційної інстанції призначити ОСОБА_6 покарання без застосування ст. 75 КК України. Апеляційний суд у цій ухвалі вказав, що за таких обставин він не може залишити поза увагою доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора чи потерпілого, щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведе до неможливості застосування такого закону під час нового розгляду в суді першої інстанції, зробивши відповідні вказівки суду першої інстанції, а саме: «за умови підтвердження обсягу висунутого обвинувачення, висловити думку щодо можливості чи не можливості призначення ст. 75 КК України».
Така неправильна оцінка судом апеляційної інстанції змісту попередньої ухвали апеляційного суду в розрізі висновку об`єднаної палати касаційного кримінального суду створила умови для нерозгляду колегією суддів указаних вище доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України, чим істотно порушено вимоги ст. 419 КПК України. 
Разом з тим, при вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має належним чином обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.
Суд апеляційної інстанції зазначені обставини належним чином не врахував, залишив поза увагою доводи прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, їх ретельно не перевірив, мотивованої відповіді на них не дав, а прийняте рішення належним чином не мотивував.
З врахуванням наведеного, призначене засудженому ОСОБА_6 покарання
із застосуванням ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і таким, що не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень і його особі та є м`яким, а касаційна скарга прокурора є обґрунтованою.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить
під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, що у відповідності з вимогами ст. 438 ч. 1 пунктами 1, 2, 3 КПК України є підставами для скасування такого рішення.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора - задоволенню.
При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а у разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено, призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`яким.
За правилами ст. 433 ч. 3 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що в цьому кримінальному провадженні вироком суду першої інстанції запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався, колегія суддів відповідно до вимог ст. 433 ч. 3 КПК України не вбачає підстав для його обрання під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6  скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3