Справа № 759/24876/24
Провадження № 2/761/1839/2026
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:
головуючого судді: Савицького О.А.,
при секретарі: Дибань А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, 

ВСТАНОВИВ:
03.03.2025 на адресу суду від Святошинського районного суду м. Києва надійшла в електронній формі позовна заява ОСОБА_1 до ГУНП в Київській області про відшкодування шкоди, у якій позивач просить стягнути з Державного бюджету України через ГУНП в Київській області 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 50 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених у справі про адміністративне правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2024 провадження у справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Позивач вважає, що сам факт закриття справи є безумовною підставою для відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Ухвалою від 17.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання.
Відповідач ГУНП в Київській області подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Зазначив, що Спеціальний Закон № 266/94-ВР та ч.1 ст.1176 ЦК України не застосовуються до правовідносин, оскільки складання протоколу за ст.130 КУпАП не є оперативно-розшуковою діяльністю чи досудовим розслідуванням, а адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт до позивача не застосовувалось. Позивачем не доведено складу цивільного делікту (протиправності дій поліції, наявності та тривалості моральних страждань, причинного зв`язку). Заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн є явно завищеними, неспівмірними зі складністю справи, а сам позов містить переважно шаблонні витяги з норм права без належного індивідуального обґрунтування; прохальна частина позову містить некоректне формулювання щодо стягнення коштів з держави «в особі ГУНП».
Ухвалою від 23.03.2026 відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про залучення співвідповідача, залучено ГУ ДКС України в м. Києві як третю особу та закрито підготовче засідання.
Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та всебічно оцінивши доводи сторін, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон № 266/94-ВР) та ч.1 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана правоохоронними органами, відшкодовується державою незалежно від вини лише у чітко визначених імперативних випадках. У сфері судочинства про адміністративні правопорушення таке право виникає виключно у разі незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту, виправних робіт або штрафу.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відносно ОСОБА_1 було лише складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Провадження у справі згодом було закрите судом на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП. Жодних адміністративних стягнень чи заходів забезпечення провадження (як-от адміністративне затримання чи арешт) до позивача не застосовувалось.
Поліцейський, який здійснює фіксацію правопорушення та складає протокол, не є суб`єктом досудового розслідування чи оперативно-розшукової діяльності. Зазначений висновок повністю узгоджується з послідовною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною у постанові від 25 січня 2023 року у справі №335/6977/22. Відтак, посилання позивача на норми Спеціального Закону №266/94-ВР як на підставу для безвинної (абсолютної) відповідальності держави є помилковим і судом відхиляється.
Оскільки спеціальні правові підстави відсутні, спірні правовідносини підлягають вирішенню на загальних підставах деліктної відповідальності за статтями 1173, 1174 ЦК України. Для настання цивільно-правової відповідальності держави за вказаними нормами необхідна обов`язкова, кумулятивна наявність трьох умов: протиправна поведінка (рішення, дії чи бездіяльність) органу влади або його посадової особи; наявність реальної шкоди (матеріальної чи моральної); прямий причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Суд зазначає, що сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення судом не є автоматичним, безумовним доказом протиправності дій працівників поліції щодо складання протоколу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18. Складання протоколу є реалізацією дискреційних, превентивно-процесуальних повноважень поліції, спрямованих на забезпечення безпеки дорожнього руху та фіксацію правопорушення для його подальшого розгляду судом.
Позивачем під час судового розгляду не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів (у розумінні статей 77-80 ЦПК України), які б свідчили про наявність явних зловживань, очевидних порушень посадових інструкцій чи свідомої фальсифікації матеріалів з боку працівників ГУНП в Київській області. Закриття справи про адміністративне правопорушення за п.1 ч.1 ст.247 КУпАП вказує на недоведеність вини особи у вчиненні проступку за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», проте не спростовує наявності у поліцейського законних підстав та обов`язку скласти такий протокол за наявності первинних ознак правопорушення.
Крім того, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у справах цієї категорії позивач зобов`язаний чітко довести: в чому саме полягає шкода, якими діями її заподіяно, якими доказами це підтверджується та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.
Беручи участь у процесуальних діях чи перебуваючи у статусі особи, щодо якої складено протокол, громадянин може відчувати певні негативні емоції (хвилювання, дискомфорт, стрес), проте не всі вони автоматично досягають ступеня та глибини моральних страждань, що підлягають грошовій компенсації. Позивач у позові обмежився загальними, шаблонними фразами про "постійний страх перед роботодавцями" та "боротьбу за репутацію". Будь-яких документальних підтверджень погіршення стану здоров`я, звернень до медичних установ, психологів чи реального руйнування соціальних і родинних зв`язків суду надано не було. Посилання на статус ВПО як на фактор вразливості є безпідставним, оскільки цей статус є наслідком збройної агресії російської федерації та окупації м. Мелітополь, і не має жодного причинно-наслідкового зв`язку з діями поліції Київської області. Стягнення компенсації за відсутності реальних доказів заподіяння шкоди суперечить принципам розумності, справедливості та веде до безпідставного збагачення.
Щодо вимоги про стягнення 50 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що за змістом статей 137, 141 ЦПК України, судові витрати та пов`язані з ними збитки підлягають розподілу або компенсації лише у разі задоволення першочергових (основних) позовних вимог. Оскільки судом не встановлено протиправності в діях відповідача та відмовлено у вимозі про відшкодування моральної шкоди, понесені позивачем витрати на адвоката в іншому процесі не можуть бути покладені на державу як збитки.
Додатково суд зважає на обґрунтовані доводи відповідача про дефектність прохальної частини позову в контексті стягнення коштів з держави «в особі ГУНП в Київській області». 
Відповідно до ст.1173 ЦК України та ст.25 Бюджетного кодексу України, належним відповідачем у таких спорах є Держава Україна, а кошти підлягають безспірному списанню Державною казначейською службою України з відповідного рахунку державного бюджету. Органи поліції не є розпорядниками таких бюджетних відшкодувань.
З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем не доведено наявності правових підстав для безвинної відповідальності держави, не доведено протиправності дій працівників поліції за загальними правилами деліктної відповідальності та не надано належних доказів заподіяння реальної моральної шкоди, суд дійшов переконання про повну безпідставність позовних вимог та необхідність відмови в позові.
Керуючись ст. 56, 59 Конституції України, ст. 15, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 137, 141, 178, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: