ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року
м. Харків
справа № 638/6554/25
провадження № 22-ц/818/3230/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого-судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Пилипчук Н.П,
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2026 року у складі судді Рибальченко Л.М.,-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив змінити розмір аліментів, стягнутих із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 3 розміру 4500 грн на кожну дитину щомісячно на 1598 грн на кожну дитину щомісячно.
В обґрунтування позову зазначено, що 07.02.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у справі № 638/4179/21 стягнуто з позивача на користь Відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі по 7 000 грн. на кожну дитину, що підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 24.03.2021 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою Харківського апеляційного суду від 12.11.2021 по справі № 638/4179/21 змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, а саме стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі по 4 500 грн. на кожну дитину, що підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 18.03.2021 року і до досягнення повноліття кожною дитиною. Зазначає, що згідно довідки форма ОК-7 Пенсійного фонду України від 05.04.2025 (додаток 3) Відповідач останні 3 роки не має жодного доходу. На теперішній час позивач не має роботи та джерел доходів. Згідно довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавський та Сумський областях № 31/32 від 26.03.2025, позивач не має власного автотранспорту. Згідно витягу з реєстру нерухомого майна від 01.04.2025 позивач не має будь-якого нерухомого майна. Вказує, що у зв`язку з відсутністю доходу та відсутністю роботи подальша сплата аліментів у розмірі, який він сплачував на теперішній час неможлива. Позивач зазначає, що зменшення розміру аліментів до 3 196 грн щомісячно на двох дітей позивача є розумним, не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між доходами позивача та захистом прав його дітей.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2026 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 наразі проживає за межами території України. Доказів того, що позивач не має жодного доходу за межами території України або наявності доходу, який унеможливив би сплату аліментів у розмірі 9000 грн на двох дітей позивачем не надано. Таким чином позивачем не доведено, що його матеріальне становище змінилося та не дозволяє йому належним чином виконувати рішення суду про стягнення аліментів.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач вважає за справедливе змінити розмір аліментів з 4 500, 00 грн на одну дитину до 1 598,00 грн на одну дитину, що відповідає вимогам розумності та пропорційності, не буде становити для нього надмірний тягар та буде забезпечувати належний рівень життя дітей. Станом на час подання цього позову доньці ОСОБА_6 виповнилось 13 років, доньці ОСОБА_7 виповнилось 15 років, а прожитковий мінімум для дітей відповідного віку становить 3 196,00 грн. Позивач останні 3 роки не має доходу, власного автотранспорту та будь-якого нерухомого майна. В зв`язку з відсутністю доходу та відсутністю роботи подальша сплата аліментів у розмірі, який сплачував позивач на теперішній час неможлива. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 червня 2021 року у справі №638/4179/21 з урахуванням змін згідно із постановою Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року із позивача на користь відповідача стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі по 4 500,00 грн на кожну дитину (а.с. 10-13).
Згідно довідки форма ОК-7 Пенсійного фонду України від 05 квітня 2025 року позивач за 2021 рік мав дохід - 27959,28 грн, за 2022 рік - 13769,04 грн та за 2023 рік - 26800 грн (а.с. 14).
Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях від 25 березня 2025 року ОСОБА_1 не має зареєстрованих транспортних засобів (а.с.15).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 квітня 2025 року ОСОБА_1 не має у власності нерухомого майна (а.с. 16). 
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Із аналізу вказаних правових норм убачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив відсутність правових підстав для зменшення розміру аліментів. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду та не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про неможливість позивача виконувати обов`язок зі сплати аліментів на неповнолітніх дітей у раніше визначеному судом розмірі.
Крім того, зменшення розміру аліментів за відсутності належного підтвердження істотного погіршення матеріального стану позивача не відповідатиме принципу забезпечення найкращих інтересів дітей та не сприятиме їх належному матеріальному утриманню.
Оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення свого майнового стану, а наведені у позовній заяві та в апеляційній скарзі обставини не є безумовною підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів, апеляційний суд погоджується з висновком суду про відсутність об`єктивних та законних підстав для зменшення розміру аліментів, стягуваних із скаржника на утримання дітей. 
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін як таке, що ухвалене із дотриманням норм матеріального, процесуального права, на підставі повно та всебічно установлених обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2026 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий          О. Ю. Тичкова

Судді           О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук