ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3362/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Фещук В.М.,
за участю представників:
від прокуратури – Шунькіна Н.О.,
від Південного офісу Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області – участі не брали,
від Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" – Мачкова О.П.,
від Приватного підприємства "Екоспецприлад" – участі не брали,
від Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026, прийняте суддею Литвиновою В.В., м. Одеса, повний текст складено 04.03.2026,
у справі №916/3362/25
за позовом: виконувача обов`язків керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області
до відповідачів: 
-Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом";
-Приватного підприємства "Екоспецприлад"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
про визнання недійсним договору та стягнення 286 800 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 р. виконувач обов`язків керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Приватного підприємства "Екоспецприлад", в якому просив:
-визнати недійсним договір №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018, укладений між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електростанція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Приватним підприємством "Екоспецприлад";
-стягнути з Приватного підприємства "Екоспецприлад" на користь Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 286800 грн, а з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" одержані ним за рішенням суду 286800 грн стягнути в дохід держави.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір на постачання товару №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства за наявності умислу Приватного підприємства "Екоспецприлад", внаслідок чого кошти, перераховані на користь вказаного підприємства в якості оплати за вищенаведеним договором, підлягають стягненню з останнього на користь Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", а в подальшому з даного товариства в дохід держави.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 25.08.2025 відкрито провадження у справі №916/3362/25 та залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Південно-західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у справі №916/3362/25 (суддя Литвинова В.В.) закрито провадження щодо відповідача – філії "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та щодо позивача – Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області; відмовлено у задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Приватного підприємства "Екоспецприлад".
Судове рішення в частині закриття провадження мотивоване тим, що філії та представництва не є юридичними особами, у зв`язку з чим філія "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області не можуть бути сторонами у господарській справі. В частині відмови у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації оспорюваного правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Миколаївська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у справі №916/3362/25 та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що узгоджені дії учасників закупівлі і відсутність реальної конкуренції унеможливлюють прозору та відкриту процедуру закупівлі, чим порушуються інтереси держави та суспільства, з огляду на що встановлене у визначеному порядку чинним рішенням уповноваженого органу держави порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання недійсними відповідного договору, укладеного з переможцем закупівлі, відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, а самі по собі факти притягнення учасників торгів до відповідальності та повного виконання оспорюваного договору жодним чином не впливають на оцінку незаконності вказаного правочину саме на момент його укладення.
У відзиві на апеляційну скаргу №23-0030.06/7374-вих від 09.04.2026 (вх.№1173/26/Д1 від 09.04.2026) Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Миколаївської обласної прокуратури, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у справі №916/3362/25 – залишити без змін, посилаючись на відсутність підстав для застосування у спірних правовідносинах приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і становить втручання держави у право власності приватних осіб.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 06.04.2026 у справі №916/3362/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 21.04.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у справі №916/3362/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 17.06.2026 о 10:30.
У судовому засіданні 17.06.2026, проведеному в режимі відеоконференції, прокурор підтримав апеляційну скаргу; представник Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" висловив заперечення проти її задоволення; представники інших учасників справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.3 а.с.87, 89, 90).
Південний офіс Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області, Приватне підприємство "Екоспецприлад" та Південно-західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення прокурора та представника Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
08.05.2018 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про проведення відкритих торгів щодо закупівлі товару – ЗІП до системи АСУТП автосинхронізатор універсальний у кількості 1 шт. ( пункт РПЗ - 9.388) за ДК 021:2015 – Електронне обладнання з очікуваною вартістю 240000 грн без ПДВ (ідентифікатор закупівлі UA-2018-05-08-000119-a).
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подали два суб`єкти господарювання, а саме: Приватне підприємство "Екоспецприлад" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний центр "Екотехніка", що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.
Цінова пропозиція Приватного підприємства "Екоспецприлад" становила 239000 грн без ПДВ, а Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний центр "Екотехніка" – 240000 грн без ПДВ.
Згідно з протоколом розгляду тендерних пропозицій по процедурі відкритих торгів на закупівлю товару №163 від 04.06.2018 переможцем торгів визнано Приватне підприємство "Екоспецприлад" з остаточною ціною пропозиції 239000 грн без ПДВ (286800 грн з ПДВ).
22.06.2018 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" ("Покупець") та Приватним підприємством "Екоспецприлад" ("Постачальник") укладено договір на постачання товару №53-123-01-18-04452 (далі – договір №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018), за умовами пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується передати Покупцю, а Покупець приймає на себе зобов`язання прийняти та сплатити товар – код CPV 31710000-6 по ДК 021:2015 – Електронне обладнання у кількості, асортименті і цінах, зазначеним у специфікації №1 (додаток №1), що є невід`ємною частиною цього договору. Рік виготовлення товару – не раніше 2016 року.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 загальна вартість товару складає 286800 грн (з ПДВ). За даним договором оплата відбувається протягом 45 днів після постачання товару згідно зі специфікацією №1 (додаток №1) та виконання Постачальником умов пунктів 3.2, 5.1 цього договору.
Пунктами 3.1, 3.2 договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 передбачено, що постачання здійснюється з 23.07.2018 по 30.10.2018 на умовах DDP (м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, Южноукраїнське відділення ВП "Складське господарство") відповідно до правил Інкотермс-2010. Постачальник не пізніше, ніж за три дні до відвантаження продукції, повідомляє Покупця про заплановану дату поставки продукції із зазначенням номенклатури, вартості та кількості одиниць партії продукції, що поставляється. З товаром Постачальник надає Покупцю: видаткову накладну (у трьох примірниках); податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, з відображенням УКТЗЕД попозиційно, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), шляхом направлення її на електронну адресу Покупця pdv1@atom.gov.ua та Yuaes_pdv2@sunpp.atom.gov.ua протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ, Разом з податковою накладною Постачальник надає Покупцю електронну квитанцію про реєстрацію податкової накладної у ЄРПН; паспорт на продукцію заводу-виробника; керівництво з експлуатації товару; гарантійний талон від Постачальника.
Приймання товару по кількості і якості здійснюється відповідно до інструкцій П-6 "Про порядок приймання продукції по кількості" і П-7 "Про порядок приймання продукції по якості", СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація Вхідного контролю продукції АЕС" (пункт 5.1 договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018).
Згідно з пунктами 12.1, 12.2 договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 цей договір вступає в силу з моменту підпису обома сторонами та скріплення печаткою. Дія терміну цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 12.1 цього договору, та закінчується 31.12.2019.
Зобов`язання за договором №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 були виконані обома його сторонами у повному обсязі, про що свідчить опублікований в електронній системі закупівель звіт про виконання договору про закупівлю б/н від 13.09.2018.
Рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23, зокрема, визнано, що Приватне підприємство "Екоспецприлад" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний центр "Екотехніка" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів щодо закупівлі: "Електронне обладнання": ДК 021:2015: 31710000-6 – "ЗІП до системи АСУТП автосинхронізатор універсальний – 1 шт. (пункт РПЗ – 9.388)", що проводились відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (ідентифікатор закупівлі в системі "РroZorro" UA-2018-05-08-000119-a).
У вищенаведеному рішенні адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23 зазначено, що антиконкурентні узгоджені дії під час підготовки та участі у вказаних торгах підтверджуються наявністю синхронності дій у часі; поведінкою під час електронного аукціону; використанням одного і того ж електронного майданчика; використанням однієї і тієї ж ІР-адреси під час реєстрації на електронному майданчику; використанням однієї і тієї ж ІР-адреси під час входу до системи дистанційного банківського обслуговування; наданням коштів на господарські потреби та безвідсоткової позики. З огляду на викладене, Приватне підприємство "Екоспецприлад" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний центр "Екотехніка" під час підготовки документації для участі у процедурі закупівлі UA-2018-05-08-000119-a, діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель за Законом України "Про публічні закупівлі". Узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, вказані суб`єкти господарювання тим самим усунули конкуренцію між собою і спотворили результат проведених замовником торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України "Про захист економічної конкуренції".
Відповідно до відповіді Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72-02/3174е від 14.07.2025 у судовому порядку рішення адміністративної колегії №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23 у передбачений частиною першою статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" двомісячний строк з дня його одержання не оскаржувалося, а штраф Приватним підприємством "Екоспецприлад" у добровільному порядку не сплачений.
Листом №53/1-3873ВИХ-25 від 30.04.2025 керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області повідомив Південний офіс Держаудитслужби про встановлений рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23 факт вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів щодо закупівлі UA-2018-05-08-000119-a, з метою надання йому належної оцінки та самостійного звернення з позовом до суду про визнання недійсними договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018, як такого, що укладений з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі" та без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з одночасним застосуванням наслідків недійсного правочину, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України
У відповіді Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області №151425-17/1020-2025 від 06.05.2025, наданій на вищенаведене звернення прокуратури, вказано про відсутність підстав для вжиття заходів реагування, адже у зв`язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції юридичними чи фізичними особами позови до суду з метою захисту інтересів держави подають Антимонопольний комітет України або його територіальні відділення, що передбачено статтею 25 Закону України "Про Антимонопольний комітет України".
Згідно з листом відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" №23-0030.06/11991-вих від 08.05.2025, наданим за результатами опрацювання запиту керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області №53/1-3875ВИХ-25 від 30.04.2025, зобов`язання сторін договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 виконані у повному обсязі, при цьому фінансування закупівлі UA-2018-05-08-000119-a здійснювалось за власні кошти підприємства без залучення бюджетних коштів, а рішення адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23 прийнято вже після укладання та виконання вказаного договору, у зв`язку з чим у замовника були відсутні законні та обґрунтовані підстави для відхилення тендерної пропозиції Приватного підприємства "Екоспецприлад" і, як наслідок, для відмови в укладенні відповідного договору. Крім того, у даному листі зазначено, що вищенаведене рішення адміністративної колегії на адресу відокремленого підрозділу не надходило і будь-які відомості про його прийняття відсутні. З огляду на викладене, відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" наголосив на тому, що при проведенні закупівлі UA-2018-05-08-000119-a інтереси держави не порушені, оскільки відсутнє настання будь-яких негативних наслідків (збитків), а тому підстав для вжиття заходів до поновлення державних інтересів не вбачається.
В подальшому в адресованому позивачу повідомленні №53/5-6414вих-25 від 01.08.2025 виконувач обов`язків керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначив про підготовку та намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Приватного підприємства "Екоспецприлад" про визнання недійсним договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018, як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності шляхом стягнення коштів у розмірі 286800 грн у дохід держави.
Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, та про застосування наслідків недійсності вказаного правочину шляхом стягнення в дохід держави грошових коштів у сумі 286800 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації оспорюваного правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції"). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статті 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Особливістю суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже неможливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатися до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень закону (постанова Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, постанови Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №923/449/18, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 25.06.2024 у справі №918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).
Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Закон України "Про публічні закупівлі") він визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Зокрема, Законом України "Про публічні закупівлі" встановлюються основні терміни, сфера його застосування, суб`єктний склад тощо. Розділом ІІ вказаного Закону безпосередньо врегульовано державне регулювання та контроль у сфері закупівель.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
В силу частини першої статті 8 цього Закону України "Про публічні закупівлі" моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.
Статтею 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" унормовано, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. Порядок та підстави проведення органом державного фінансового контролю перевірок закупівель встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні").
За умовами пунктів 8 та 10 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №43 від 03.02.2016, передбачено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Відповідно до підпунктів 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 12.03.2018 у справі №826/9672/17.
Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби є належним суб`єктом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, у зв`язку з чим останній виступає належним позивачем у даній справі, оскільки саме до його повноважень належить вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.09.2020 у справі №911/1534/19 та від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.
Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що Південний офіс Держаудитслужби, якого прокурор листом №53/1-3873ВИХ-25 від 30.04.2025 повідомив про встановлений рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23 факт вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів щодо закупівлі UA-2018-05-08-000119-a, не зважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинив жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачем заходів реагування на виявлене порушення державних інтересів, натомість останній в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області навпаки у відповідь на звернення прокурора повідомив про невжиття ним жодних заходів для визнання договору №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018, укладеного за результатами проведення вищенаведеної процедури закупівлі, недійсним та стягнення в дохід держави коштів у порядку застосування наслідків недійсності правочину (зокрема, шляхом звернення до суду з відповідними позовами), та, більше того, про відсутність намірів самостійно вчиняти відповідні дії.
Проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, в той час як дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом – позивачем протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.
За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі – невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).
З огляду на предмет та підстави позову прокурора у цій справі, вирішальним для вирішення спору є встановлення господарським судом наявності/відсутності підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданих другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Поряд з цим, у частині третій статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
-які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
-ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
-ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
-наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна;
-ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, суд має враховувати, що санкції, передбачені цією нормою, є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається Європейським судом з прав людини як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
-втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
-якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
-втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства (постанова Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18).
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину частині третій статті 228 Цивільного кодексу України, натомість має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Отже, для застосування приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання електронного обладнання відокремленим підрозділом державного підприємства) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а замість цього стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі, за результатами якої відповідачами укладено оспорюваний договір.
Зокрема, на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України прокурором до місцевого господарського суду фактично було подано лише один доказ – рішення адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/25-р/к від 12.04.2024 у справі №72/17-23, яким визнано, що Приватне підприємство "Екоспецприлад" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний центр "Екотехніка" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів UA-2018-05-08-000119-a.
Разом з тим, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, сам по собі факт вчинення учасниками торгів порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, що встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Водночас прокурором за допомогою належних і допустимих у розумінні процесуального закону доказів не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного договору держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар неналежної якості.
У даному випадку встановлене порушення конкурентного законодавства вже отримало належну правову оцінку у вигляді застосування санкцій Антимонопольним комітетом України у вигляді штрафу, покладеного на Приватне підприємство "Екоспецприлад".
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується жодним учасником справи, оспорюваний договір виконаний його сторонами у повному обсязі (замовником прийнято товар та сплачено його вартість). При цьому прокурор не надав доказів наявності на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій; доказів того, що товар за оспорюваним договором було поставлено за завищеною ціною, а також доказів невідповідності поставленого товару умовам укладеного між відповідачами договору, понесення державою збитків, наявності інших порушень при виконанні умов договору про закупівлю тощо. Більше того, прокурор взагалі не посилався у позовній заяві на існування перелічених вище обставин.
За таких обставин, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації оспорюваного правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчиненні особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема, законодавства про захист конкуренції.
Суд першої інстанцій також обґрунтовано звернув увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, і на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 Цивільного кодексу, які встановлюють, що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію, та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і, відтак, має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
Відтак при визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені Європейським судом з прав людини, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Саме такий правовий висновок щодо застосування приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
В межах спірних правовідносин предметом судового контролю є саме відповідність оспорюваного договору вимогам статті 228 Цивільного кодексу України, а не правомірність поведінки учасника господарського обороту загалом. Тому встановлення факту порушення законодавства про захист економічної конкуренції саме по собі не звільняє позивача від обов`язку доведення тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Інший підхід фактично означав би презумпцію недійсності будь-якого договору, укладеного особою, яка допустила порушення законодавства під час здійснення господарської діяльності, що не узгоджується ні із положеннями статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, ні з принципом правової визначеності.
Сам по собі факт спотворення результатів торгів свідчить про порушення конкурентного порядку проведення закупівлі, однак не є безумовним доказом того, що укладений за результатами такої закупівлі договір переслідував мету, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення не лише факту порушення закону, а й спрямованості волі сторін саме на досягнення результату, який становить загрозу публічним інтересам, а також наявності такого ступеня суспільної шкідливості правочину, який виправдовує застосування конфіскаційних наслідків. Між тим, у цій справі таких обставин прокурором не доведено.
Застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України не може ґрунтуватися на припущеннях щодо можливих негативних наслідків для держави. З урахуванням конфіскаційного характеру цієї санкції обставини, які виправдовують її застосування, повинні бути доведені належними та допустимими доказами. Висновок про наявність антидержавної мети правочину не може базуватися виключно на абстрактному припущенні, що за умов належної конкуренції замовник потенційно міг би придбати товар на вигідніших умовах. За відсутності доказів того, що конкретно внаслідок укладення спірного договору держава понесла додаткові витрати, недоотримала майно або зазнала іншого реального майнового погіршення, висновок про наявність підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України суперечив би стандарту доказування, встановленому процесуальним законом.
У даному спорі прокурор фактично просить суд поставити застосування цивільно-правових наслідків недійсності правочину у залежність виключно від наявності рішення органу Антимонопольного комітету України. Проте рішення органу державної влади про притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства не підміняє собою встановлення елементів складу недійсності правочину, передбачених цивільним законодавством. Визнання протилежного означало б фактичне розширення сфери дії частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України шляхом судового тлумачення та перетворення її на універсальний механізм реагування на будь-яке порушення законодавства у сфері господарської діяльності, що суперечить як винятковому характеру цієї норми, так і загальним засадам приватного права, побудованим на презумпції правомірності правочину та необхідності мінімального втручання держави у сферу приватноправових відносин.
Правові наслідки, передбачені частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, є найбільш суворим втручанням у майнову сферу учасників цивільного обороту серед наслідків недійсності правочинів, передбачених цивільним законодавством. Тому сама лише формальна наявність законодавчої підстави для застосування такого заходу не може вважатися достатньою. Суд зобов`язаний перевірити, чи існує розумний баланс між переслідуваною публічною метою та тягарем, який покладається на особу внаслідок конфіскаційного втручання. 
Крім того, законодавець свідомо розмежував правові наслідки порушення законодавства про захист економічної конкуренції та наслідки недійсності правочинів. Закон України "Про захист економічної конкуренції" містить самостійний комплекс заходів державного реагування на антиконкурентні узгоджені дії, включаючи штрафні санкції, які мають на меті припинення відповідних порушень та покарання винних осіб.
У свою чергу, частина третя статті 228 Цивільного кодексу України не може розглядатися як додатковий автоматичний механізм покарання за будь-яке порушення конкурентного законодавства. Протилежне тлумачення фактично призводило б до подвійного карального впливу на особу лише на підставі самого факту встановлення антиконкурентних узгоджених дій, без необхідності доведення тих обставин, які законодавець спеціально визначив як підставу для застосування конфіскаційних наслідків.
За обставин цієї справи застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, фактично призвело б до вилучення в дохід держави всієї вартості належним чином поставленого та прийнятого товару за відсутності встановлених збитків держави, відсутності доказів завищення ціни та за відсутності будь-яких даних про незаконне збагачення замовника закупівлі. Такий результат виходив би за межі мети захисту публічного інтересу та трансформував би цивільно-правовий механізм захисту у надмірний каральний інструмент, що не відповідало б принципу пропорційності як складовій верховенства права.
Таким чином, з огляду на викладене та беручи до уваги те, що застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах призвело б до порушення визначеного у рішеннях Європейського суду з прав людини принципу пропорційності втручання держави у мирне володіння майном добросовісної сторони правочину – замовника закупівлі, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову.
Даний висновок суду апеляційної інстанції також повністю відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.05.2026 у справі №910/6690/24, в межах якої розглядався позов Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовника закупівлі) та товариства з обмеженою відповідальністю (переможець закупівлі) про визнання недійсним договору як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства внаслідок наявності рішення адміністративної колегії територіального органу Антимонопольного комітету України щодо антиконкурентних узгоджених дій, та про застосування наслідків недійсності вказаного правочину шляхом стягнення в дохід держави грошових коштів, сплачених за вказаним договором.
Всі доводи апелянта стосовно неправильності застосування місцевим господарським судом висновків суду касаційної інстанції колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться виключно до незгоди прокурора з актуальною правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, що жодним чином не свідчить про незаконність та/або необґрунтованість оскаржуваного рішення.
Посилання скаржника на те, що 24.02.2026 на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано справу №910/20111/23 з огляду на наявність виключної правової проблеми щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, і що передача зазначеної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду свідчить про відсутність усталеного підходу до застосування вказаної норми права і необхідність формування єдиного правозастосовного підходу щодо визначення підстав та меж застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачених вищенаведеною нормою, зокрема, у спорах, пов`язаних із укладенням договорів за результатами процедур публічних закупівель, відхиляються судом апеляційної інстанції, адже ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2026 справу №910/20111/23 було повернуто з мотивів того, що питання застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України при вчиненні правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, зокрема, при порушенні суб`єктом господарювання чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції, не має невизначеного законодавчого регулювання та вже вирішувалося Верховним Судом (зокрема, постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23).
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позову; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 04.03.2026 у справі №916/3362/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Миколаївську обласну прокуратуру.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у справі №916/3362/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Миколаївську обласну прокуратуру.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 18.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук