П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 496/8144/25	

Перша інстанція: суддя Шаньшина М.В.,
повний текст судового рішення
складено 29.05.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів – Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І., 
при секретарі – Пальоній І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ОРУП №2 ГУНП), Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі – ГУНП) та просила скасувати постанову серії ЕНА №8236583 від 27.11.2025, винесену посадовою особою відповідача, про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 3400 грн. у справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.126 КУпАП.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що 27.11.2025 року о 21.30 год., знаходячись біля торгівельного магазину, поблизу автомобільної ділянки Одеса – Овідіополь, до неї звернулись працівники поліції з вимогою надати свої документи та документи на транспортний засіб, який був припаркований біля торгівельного об`єкту. Вона пояснила що до транспортного засобу не має жодного відношення та повідомила, що юридично не володіє транспортом, після чого працівники поліції поїхали. 28.11.2020 року в мережу «Дія» їй надійшло повідомлення про те, що відносно неї складено адміністративний протокол та накладено стягнення 3400 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП (керування транспортним засобом без відповідних документів).
Позивачка вказує, що будь-які докази про вчинення вказаного правопорушення відсутні, а тому вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, у зв`язку із чим просила скасувати спірну постанову.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 травня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянтка просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно оскарженої постанови ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. 
Як вбачається з вказаної постанови, суть правопорушення полягає в тому, що 27.12.2025 року о 21:30 год. в с.Нова Долина, вул.Крупської, 2, позивачка керуючи транспортним засобом не мала при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушила п.2.1а ПДР - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортними засобами.
Вважаючи вказану постанову відповідача протиправною, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що посадовою особою відповідача під час прийняття постанови зібрано належні докази на підтвердження обставин вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Згідно п.1 ст.247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно ст.6 Закону України «Про Національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року (далі – ПДР).
Згідно пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі зокрема:
а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;
б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон);
ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).
Даний обов`язок водія також врегульований положеннями статті 16 Закону України «Про дорожній рух», якою регламентовано, що водій зобов`язаний:
- мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством;
- виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами. У випадку подання сигналу про зупинку водій зобов`язаний зокрема: а) зупинити транспортний засіб з дотриманням вимог Правил дорожнього руху; б) тримати руки в полі зору поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України і не виходити з транспортного засобу без дозволу;
- на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка") або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на паперовому чи електронному носії або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), інші документи, що визначені законодавством.
Приписами підпункту «а» пункту 2.4 ПДР встановлено, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Відповідно до ч.2 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як вже було зазначено вище, оскарженою постановою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП, що полягає у керуванні останньою мопедом без посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії А1.
В обґрунтування заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, позивачка стверджує, що доказів, які б давали підстави суду дійти висновку, що вона дійсно рухалась на мопеді, в матеріалах справи відсутні. При цьому, ОСОБА_1 вказує, що вона просто сиділа на мопеді, якій їй не належить, та не рухалась.
Разом з цим, на спростування доводів апелянтки, ГУНП додано здійснений на відеореєстратор поліції відеозапис з місця події 27.11.2025 року. 
Так, відеозаписом з відеореєстратора підтверджується, що мопед рухався під керуванням ОСОБА_1 з автостоянки назустріч автомобілю поліцейських. При цьому, на мопеді окрім позивачки перебував пасажир. Побачивши патрульний автомобіль, ОСОБА_1 зупинила транспортний засіб, вимкнула світло фар (00:00:15 хвилина відеозапису) та витягла ключі з запалювання, що зафіксовано на 00:00:25 хвилині відеозапису.
При цьому, в ході розгляду справи позивачка не заперечувала того, що переглянутий у судовому засіданні вказаний відеозапис з відеореєстратора відображає справжній хід подій 27.11.2025 року, водночас наполягала на тому, що мопед не рухався і вона не вимикала світло фар. 
Таким чином, твердження позивачки про те, що транспортний засіб був припаркований біля торгівельного об`єкту та вона ним не керувала, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, з наведеного відео вбачається, що ОСОБА_1 пред`явила поліцейським посвідчення водія з категорією А, а не посвідчення водія категорії А1, якого в неї немає, що позивачкою також не заперечувалося у судовому засіданні.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оглянутий відеозапис, який наявний в матеріалах справи, достеменно підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, що полягає у керуванні мопедом без посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії А1.
При цьому, посилання апелянта на матеріали службового розслідування щодо порушення службової дисципліни окремими працівниками ОРУП №2 ГУНП стосовно складеного в той же день (27.11.2025) протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП відносно позивачки, не спростовують суті вчиненого порушення ОСОБА_1 відображеного в оскарженій постанові, яка є предметом розгляду даної справи.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 травня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	Г.В. Семенюк   О.І. Шляхтицький