Справа № 161/13745/25 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/783/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – Ковальчук С. О.,
представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2003 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю із ОСОБА_5 . Разом вони жили однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1999 року і 09 травня 1999 року були повінчані у Свято-Троїцькому Кафедральному соборі. Проте, 14 липня 2003 року вони розлучилися через розбіжності у характерах, а також те, що ОСОБА_5 зловживав алкоголем, тому спільне проживання та стосунки тимчасово припинилися. Згодом, вони їх відновили і продовжили проживати однією сім`єю у цивільному шлюбі, а також провели екстракорпоральне запліднення. Крім того, вони мали спільний бюджет та спільні витрати, складали плани на майбутнє, тобто їх відносини можна охарактеризувати як такі, що мають чоловік та дружина.
Позивач зазначала, що тривалий період часу вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , хоча часом були періоди коли ОСОБА_5 проживав зі своєю матір`ю – відповідачем по справі ОСОБА_2 за місцем його реєстрації (коли він доглядав за матір`ю або коли у них були конфлікти). Разом з тим їхній спільний період проживання із ОСОБА_5 складає не менше 5 років. За час спільного проживання за вищезгаданою адресою вони робили затишок у своїй оселі, ними був здійснений ремонт для покращення умов життя, замовляли ремонтні роботи тощо. Також, ОСОБА_5 виконував побутову роботу, виносив сміття, допомагав у прибиранні та догляді за помешканням. Крім того, за час проживання у цивільному шлюбі вони постійно проводили спільний час разом, святкували всі свята, їздили на спільний сімейний відпочинок у Республіку Польща.
Позивач також вказувала, що після широкомасштабного вторгнення російської федерації в Україну та оголошення військового стану ОСОБА_5 був призваний на службу у військову частину (далі – в/ч) НОМЕР_2 по мобілізації. Вона постійно хвилювалася за нього, підтримувала спілкування за допомогою мобільного зв`язку, спілкувалися у соціальних мережах, надсилала посилки до місця його служби. У свою чергу, ОСОБА_5 постійно їй допомагав фінансово та здійснював грошові перекази.
25 червня 2024 року ОСОБА_5 зник безвісти під час виконання бойового завдання щодо захисту Батьківщини в районі н. п. Уманське Покровського р-ну Донецької обл., про що ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) сповістив сім`ю, рідного брата та матір ОСОБА_6 .
Крім того зазначала, що встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу надасть їй можливість отримувати інформацію від державних органів щодо чоловіка, який зник безвісти, отримувати щомісячне грошове забезпечення, а також вона зможе безперешкодно займатися пошуками шляхом звернення до різних організацій та органів, яким надано повноваження щодо розгляду таких питань, підтримувати листування із вказаними суб`єктами, звертатися до медичних закладів, брати участь у всіх можливих заходах по його розшуку, а в разі його знаходження у шпиталі в непритомному стані – офіційно матиме допуск до чоловіка із можливістю догляду за ним.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_5 у період з липня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2026 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі, оскільки факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується значною кількістю взаємопов`язаних, належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності підтверджують існування між сторонами фактичних шлюбних відносин протягом понад 20 років. У ході судового розгляду було допитано значну кількість свідків, які підтвердили факт постійного спільного проживання позивача та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема: сусіди підтвердили, що постійно бачили ОСОБА_7 за місцем проживання позивача. Він вів побут як член сім`ї: перебував у домашньому одязі, здійснював побутові справи, допомагав по господарству, спільно з позивачем проводив ремонтні роботи, користувався автомобілем разом із позивачем, здійснював поїздки та відпочинок; директор підприємства, де працював ОСОБА_5 до мобілізації, підтвердив, що останній зазначав саме адресу проживання позивача як своє місце проживання, а також представляв ОСОБА_8 як свою дружину; колеги позивача підтвердили постійні спільні поїздки, покупки, спільне проведення часу та сприйняття їх оточенням як подружньої пари; свідки з числа родичів підтвердили, що після розірвання шлюбу сторони фактично відновили сімейні відносини та безперервно проживали однією сім`єю з 2003 року. Суд першої інстанції фактично не надав належної оцінки сукупності зазначених доказів та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи. Крім показань свідків, факт існування сімейних відносин підтверджується також: численними спільними фотографіями; листуванням та аудіо-, відеозаписами спілкування; спільними витратами; банківськими переказами між сторонами; оплатою позивачем витрат та штрафів ОСОБА_9 ; регулярною передачею позивачем речей, ліків та продуктів за місцем служби військовослужбовця; спільним веденням побуту; взаємним доглядом під час хвороб; проходженням сторонами процедури ЕКО у 2011 році. Особливо важливим доказом існування фактичних сімейних відносин є проходження сторонами процедури допоміжних репродуктивних технологій (ЕКО), що свідчить про спільне планування сімейного життя та народження дитини, тобто про наявність між сторонами відносин, притаманних подружжю. Також посилання суду на те, що в особистих даних військовослужбовця ОСОБА_5 в графі «сімейний стан» вказав розлучений, а в графі «дружина» відсутні відомості, є недостатнім та не може трактуватися як основний доказ, оскільки відомо, що до уваги беруться офіційні дані, а статусу «цивільної дружини» не існує, тому ОСОБА_5 при заповненні даних вказав лише матір. Тимчасове перебування ОСОБА_5 у матері у зв`язку з необхідністю догляду за нею не спростовує існування фактичних шлюбних відносин із позивачем, оскільки сімейні відносини не зводяться виключно до безперервного фізичного перебування за однією адресою. 
У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , а також представник відповідача в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_10 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважають, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові у цій справі. Як правильно вказував суд у своїх висновках, інші свідки суду вказали, що після розлучення з позивачем з 2003 по 2007-2008 роки, з 2010 по 2015 та з 2018 по 2021 роки і останній рік перед мобілізацією ОСОБА_5 постійно проживав разом з матір`ю за своєю адресою реєстрації. Свідки не заперечували, що періодично останній бував у позивача, але це тривало недовго і він повертався до матері. Як слідує із матеріалів справи, сповіщення сім`ї №528 від 05 липня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_4 було направлено відповідачу ОСОБА_2 за їх адресою спільного проживання. Також, як вбачається із особистих даних військовослужбовця, які він надав військовій частині, заповнені ОСОБА_5 власноручно 16 червня 2024 року в графах: адреса проживання зазначено - АДРЕСА_2 , тобто адресу проживання матері; сімейний стан - розлучений; дружина - відсутні відомості; батьки - вказана мати ОСОБА_2 (її номер телефону та дата народження). Отже, сам ОСОБА_5 при мобілізації та заповненні анкети з особистими даними щодо кола осіб позивача як свою дружину не вказував, що говорить про тимчасовий характер їх відносин, який не може характеризуватись як подружній, оскільки основоположним при визначенні сімейних відносин є постійне і фактичне проживання разом, періодичне відвідування і проведення часу не може свідчити про усталене сімейне життя. В матеріалах справи також наявна інформація Департаменту соціальної політики Луцької міської ради від 08 серпня 2025 року (оскільки тривалий час родина була отримувачем житлових субсидій), де в складі домогосподарства після відповідного обстеження житлових умов були зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Крім того, в матеріалах справи наявні виписки з медичної карти № 1054/34, в якій ОСОБА_5 уклавши декларацію з сімейним лікарем, вказував адресу свого проживання: АДРЕСА_2 . Вказану адресу він зазначав також під час стаціонарного лікування, згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого під час лікування з 28 лютого 2023 року по 07 березня 2023 року, особовій медичній книжці при працевлаштуванні. Вважають, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до повторної переоцінки долучених до позову доказів, які в більшості стосуються періоду 2003-2011 років. Жодного обґрунтування щодо порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, скаржником в обґрунтуванні апеляційної скарги не зазначено.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Про причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла.
Представник відповідача в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_10 також в судове засідання не з`явився, але 04 червня 2026 року через підсистему «Електроннйи суд» подав до апеляційного суду заяву, в якій просив проводити апеляційний розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, а також представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 в районі н. п. Уманське Покровського р-ну Донецької обл. зник безвісти під час виконання бойового завдання щодо захисту Батьківщини.
У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказувала, що з метою надання їй можливості отримувати інформацію від державних органів щодо ОСОБА_5 , який зник безвісти, та отримання щомісячного грошового забезпечення, необхідно встановити факт її спільного проживання з ним однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Також зазначала, що проживала однією сім`єю та вела спільне господарство із ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки.
Так, з показань свідка ОСОБА_11 слідує, що він знає ОСОБА_1 , виконував в них кілька років тому ремонтні роботи по АДРЕСА_1 . При цьому платив гроші за роботу ОСОБА_6 , перевіряв якість роботи. Таким чином він вважав, що ОСОБА_6 чоловік ОСОБА_12 .
Свідок ОСОБА_13 у своїх показаннях вказувала, що знає ОСОБА_1 з 1996 року, вони є сусідами, кумами. В 2004 році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знову зійшлися, мали спільний побут. Вона часто його бачила за місцем проживання ОСОБА_12 , вони разом відпочивали.
З показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суд встановив, що вони з ОСОБА_1 є сусідами, вважали ОСОБА_5 чоловіком ОСОБА_12 . Вони разом робили ремонти, їздили відпочивати.
Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 також вказали, що бачили ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 та вважають, що їх можна назвати подружжям.
Зазначені свідки були допитані за клопотанням сторони позивача. 
Водночас допитані судом свідки за клопотанням сторони відповідача ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 у своїх показаннях зазначили, що після розлучення з ОСОБА_1 з 2003 по 2007-2008 роки, з 2010 по 2015 та з 2018 по 2021 роки і останній рік перед мобілізацією ОСОБА_5 постійно проживав разом з матір`ю – відповідачем по справі ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому не заперечували, що періодично останній бував у ОСОБА_1 , але це тривало недовго і він повертався до матері.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №759/14906/18 викладений наступний правовий висновок.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне, факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню, це: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.
Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 зазначив, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово- експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.
Наведене вище повністю узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц також наголошувала, що періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні ст. 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї. Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Крім того, факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі №543/563/22).
У цій справі на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивач надала суду: спільні фото із ОСОБА_5 ; роздруківки їх листування; копію свідоцтва про вінчання від 09 травня 1999 року; копії квитанцій щодо витрат на ремонт; копію квитанції щодо оплати послуг відпочинку; копії квитанцій щодо поповнення рахунку; копії письмових заяв ОСОБА_19 від 02 червня 2025 року, ОСОБА_28 від 17 травня 2025 року, ОСОБА_29 , ОСОБА_14 від 05 вересня 2024 року, ОСОБА_13 від 08 вересня 2024 року, ОСОБА_15 від 05 вересня 2024 року, ОСОБА_30 від 01 червня 2025 року, ОСОБА_31 від 31 травня 2025 року, ОСОБА_20 від 29 травня 2025 року, ОСОБА_16 від 29 травня 2025 року, ОСОБА_32 від 23 червня 2025 року.
Попри покази свідків зі сторони позивача, які засвідчили в суді наявність між позивачем та військовослужбовцем ОСОБА_5 стосунків, притаманних подружжю, їх спільне проживання, відвідування рідних, один одного, відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову та вказувала, що її син не вважав, що проживає із позивачем однією сім`єю. Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_2 також вказували, що відносини позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не були притаманні подружжю. 
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У справі, яка переглядається, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено факту проживання з чоловіком однією сім`єю без шлюбу саме за період з липня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Факт існування у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 після розірвання шлюбу періодичних відносин та зустрічей, які не мали характеру постійного і фактичного проживання як однією сім`єю, у даному випадку не може свідчити про те, що між жінкою та чоловіком склалися та мали місце відносини, які притаманні подружжю. 
Також судом першої інстанції було встановлено, що сповіщення сім`ї №528 від 05 липня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_5 було направлено відповідачу ОСОБА_2 за їх з ОСОБА_5 адресою спільного проживання. 
Як слідує з особистих даних військовослужбовця, які він надав військовій частині, заповнені ОСОБА_5 власноручно 16 червня 2024 року в графах: адреса проживання зазначено - АДРЕСА_2 , тобто адресу проживання матері; сімейний стан – розлучений; дружина - відсутні відомості; батьки – вказана мати ОСОБА_2 (її номер телефону та дата народження).
Наведене свідчить, що ОСОБА_5 при мобілізації та заповнені анкети з особистими даними щодо кола осіб – позивача, як свою дружину не вказував, що ще раз свідчить про тимчасовий характер їх відносин, який не може характеризуватись як подружній, оскільки основоположним при визначенні сімейних відносин є постійне і фактичне проживання разом, а періодичне відвідування і проведення часу не може свідчити про усталене сімейне життя.
Оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довела належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків з ОСОБА_5 , притаманних подружжю, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 .
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 про те, що сукупність наявних у справі доказів підтверджує не лише факт близьких стосунків між сторонами, а саме існування усталених сімейних відносин, характерних для подружжя: спільний побут, взаємну підтримку, спільні витрати, сприйняття їх оточенням як сім`ї, спільне планування народження дитини та взаємне виконання сімейних обов`язків протягом тривалого часу, є безпідставними та колегією суддів до уваги не приймаються.
Як зазначено Верховним Судом у його постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 25 грудня 2024 року у справі № 501/4442/21 факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, пересилання відповідачем коштів на рахунок жінки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між жінкою та чоловіком склалися та мали місце відносини, які притаманні подружжю.
Надані позивачем у цій справі докази, які були проаналізовані та оцінені судом першої інстанції, не доводять факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, і не може свідчити про те, що між нею та ОСОБА_5 склалися та мали місце відносини, які притаманні подружжю. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем докази у своїй сукупності є недостатніми для встановлення заявленого факту. Судом, з урахуванням наведених вище принципів оцінки доказів, було обґрунтовано зазначено, що надані позивачем фотографії, на яких зображений ОСОБА_5 сам, так і разом з позивачем під час відпочинку та різних святкувань, роздруківки їх листування, копії квитанцій щодо витрат на ремонт, копія квитанції щодо оплати послуг відпочинку, копії квитанцій щодо поповнення рахунку, банківської виписки про грошові перекази та письмові пояснення знайомих їй осіб, які були також знайомі зі ОСОБА_5 , та інші документи, не свідчать про їх тривале спільне ведення господарства, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, протягом більше ніж 20 років.
Фактично, обставини, на які посилалася представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та не потребують повторної оцінки апеляційним судом, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: