ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 756/12586/24

провадження № 61-12878св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 ,
відповідач - Київський міський центр зайнятості,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року у складі судді Ткач М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Київського міського центру зайнятості про встановлення факту мобінгу щодо неї.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала в Оболонському районному центрі зайнятості (далі - РЦЗ) з 24 березня 2004 року (з 2016 року - Оболонський районний центр зайнятості перейменований в Оболонську районну філію Київського міського центру зайнятості, з 2022 року - Оболонське управління Київського центру зайнятості, яке було ліквідовано 07 травня 2024 року).
Наказом Оболонського РЦЗ від 24 березня 2004 року № 68-К її було призначено на посаду провідного спеціаліста-бухгалтера відділу доходів та бухгалтерського обліку Оболонського РЦЗ. У подальшому, її було переведено на різні посади, зокрема, у зв`язку з ліквідацією відділу перевірок та розслідування страхових випадків, утворенням районних філій Київського міського центру зайнятості у результаті реорганізації була переведена на посаду повідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості згідно з наказом № 357-K від 22 грудня 2017 року.
Зазначала, що у грудні 2017 року було перше скорочення, проте відповідачу тоді не вдалося звільнити її. У травні 2018 року у межах відділу взаємодії з роботодавцями був створений сектор рекрутингу.
Наказом від 25 травня 2018 року № 159-К вона була переведена на посаду провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу цього ж відділу цієї ж філії.
Наказом від 12 вересня 2018 року № 505-К «Про зміни в структурі районних філій Київського міського центру зайнятості» вона була попереджена про наступне можливе вивільнення через два місяці за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом від 08 листопада 2018 року № 322-К її звільнили з роботи 13 листопада 2018 року у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, у справі № 756/16157/18 її позов задоволено частково, поновлено її на посаді.
Наказом Київського міського центру зайнятості від 13 вересня 2019 року №200-к її з 13 листопада 2018 року було поновлено на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київської міського центру зайнятості. 
У подальшому, 29 жовтня 2020 року Київським міським центром зайнятості було видано наказ № 1715 «Про зміни в структурах та штатних розписах районних філій Київського міського центру зайнятості».
Наказом від 28 грудня 2020 року № 261-к її звільнили з роботи 05 січня 2021 року за скороченням штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року у справі № 756/1180/21 її позов задоволено частково, та вдруге поновлено на роботі.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року було змінено у частині оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в іншій частині рішення залишено без змін.
Наказом Київського міського центру зайнятості від 08 липня 2023 року № 180-к її з 06 січня 2021 року було поновлено на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості.
07 травня 2024 року Київським міським центром зайнятості було видано наказ № 501 «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості».
Наказом від 02 липня 2024 року № 227-к її звільнили з займаної посади з 08 липня 2024 року за скороченням штатів, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позивач вважала скорочення у четвертий раз незаконним, а тому 26 липня 2024 року подала до суду позовну заяву про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, наразі розгляд справи № 756/9178/24 триває. 
На її переконання, такі дії з боку відповідача спрямовані на приниження її гідності та честі, професійної (ділової) репутації. Вважала, що відповідач цілеспрямовано, незаконно та ганебно намагається позбавити її права на працю, яке гарантоване Конституцією України. Такі дії щодо неї мають систематичний та умисний характер, які мають на меті позбавити її роботи. Крім того, зазначала, що після її поновлення на роботі 08 червня 2023 року її робоче місце було облаштовано в окремому кабінеті у приміщенні Оболонського управління Київського міського центру зайнятості. Відповідач створено навколо неї напружену, ворожу, образливу атмосферу.
Також зазначала, що надбавка за інтенсивність праці була встановлена їй ще у 2018 році у Оболонській районній філії Київського міського центру зайнятості у розмірі 50%, яка у подальшому була ліквідована. Після її поновлення на роботі 08 червня 2023 року їй продовжували нараховували надбавку у розмірі 50%, тоді як відповідно до Додатку № 6 до наказу Київського міського центру зайнятості № 19-ф від 16 березня 2023 року, працівникам Оболонського управління КМЦЗ, було встановлено надбавку за інтенсивність праці у розмірі 60% та 70%. Відтак, на її думку, відповідачем вчинено дії, які перешкоджали виконанню нею своїх трудових функцій, зменшено розмір премії та розмір надбавки за інтенсивність не повідомляючи її про такі дії, відмовлено у наданні щорічної основної відпустки, без будь-яких попереджень було змінено істотні умови праці не обумовлені трудовим договором і посадовою інструкцією.
Позивач вважала, що всі вище перелічені дії відповідача є мобінгом по відношенню до неї, у зв`язку із чим просила суд визнати вказаний факт.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня  2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київського міського центру зайнятості, про визнання факту вчинення мобінгу відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що позивач не довела обґрунтованості своїх позовних вимог. Викладені нею факти, які вона пов`язує із мобінгом (цькуванням), ґрунтуються саме на її незгоді з діями та рішеннями роботодавця, проте не свідчать про обмеження її прав і свобод. Зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці у порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).
Крім того суди не вбачали з боку відповідача ознак мобінгу (цькування) по відношенню до позивача, а саме систематичних, тривалих умисних дій або бездіяльності роботодавця, окремих працівників, які спрямовані на приниження честі та гідності ОСОБА_2 , її ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення нею трудових прав та обов`язків, що проявлялися у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема, із створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує її недооцінювати свою професійну придатність.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо неврахування її попередніх звільнень, з посиланням на те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» набрав чинності тільки у 2022 році, адже вся її робота вважається непереривною після поновлень на роботі, а саме факт набуття системності у діях роботодавця дає право кваліфікувати такі дії як мобінг. При цьому, її було звільнено три рази підряд.
Не було надано й належної правової оцінки тому, що її надбавка складала 50%, яку було встановлено ще у 2018 році, у той час як іншим працівникам було встановлено надбавку 60-70% у 2023 році.
Роботодавець вимагав від неї здійснення роботи, яка не передбачена її посадовою інструкцією, без прийняття відповідного наказу та надання нею згоди на такі зміни.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2025 року Київський міський центр зайнятості подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує про те, що викладені в ній доводи є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які повно та всебічно дослідили обставини справи, ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які просить залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

19 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 з 24 березня 2004 року до 08 липня 2024 року, обіймаючи різні посади, працювала у Оболонському районному центрі зайнятості (до 26 жовтня 2017 року - Оболонський районний центр зайнятості, до 15 грудня 2022 року - Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості, до 07 травня 2024 року - Оболонське управління Київського міського центру зайнятості, яке було ліквідовано).

Наказом Київського міського центру зайнятості від 12 вересня 2018 року № 505 внесено зміни до структури районних філій Київського міського центру зайнятості. В Оболонській районній філії Київського міського центру зайнятості передбачена ліквідація двох відділів: організації працевлаштування населення - 15 одн.; активної підтримки безробітніх - 6 одн. та виведення посади провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями в кількості - 1 одн. та створено відділи: надання соціальних послуг - 17 одн., профорієнтації - 4 одн.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 08 листопада 2018 року№ 322-К ОСОБА_2 було звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 13 листопада 2018 року за скороченням штатів (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). Наказано виплатити ОСОБА_2 вихідну грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до статті 44 КЗпП України; виплатити ОСОБА_2 компенсацію за 1 календарний день невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 24 березня 2018 року до 13 листопада 2018 року та за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 24 березня 2018 року до 13 листопада 2018 року. Підстава звільнення: наказ Київського міського центру зайнятості від 12 вересня 2018 року № 505.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року у справі № 756/16157/18, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2019 року, поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 13 листопада 2018 року; стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 88 949 грн 97 коп., та моральну шкоду у розмірі 9 023 грн 81 коп. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

На виконання рішення суду, наказом Київського міського центру зайнятості від 13 вересня 2019 року № 200-к поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 13 листопада 2018 року.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 29 жовтня 2020 року № 1715 внесено зміни в структури та штатні розписи районних філій Київських МЦЗ.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 28 грудня 2020 року № 261-к ОСОБА_2 звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості 05 січня 2021 року за скороченням штатів (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). Підстава звільнення: наказ Київського міського центру зайнятості від 29 жовтня 2020 року № 1715.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року у справі № 756/1180/21 поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 06 січня 2021 року, а у разі відсутності такої, на аналогічній посаді. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 221 587 грн 20 коп. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 19 000 грн. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2 216 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року змінено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року у частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2021 року по 07 червня 2023 року у розмірі 380 391 грн 36 коп». У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 08 червня 2023 року № 180-к ОСОБА_2 поновлено на аналогічній посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 06 січня 2021 року.

Наказом Київського міського центру зайнятості № 227-к від 02 липня 2024 року, ОСОБА_2 звільнено з посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості 08 липня 2024 року за скороченням штатів (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). Наказано виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України; виплатити ОСОБА_2 компенсацію за 7 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 24 березня 2023 року до 23 березня 2024 року (за 5 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 24 березня 2023 року до 31 грудня 2023 року та за 2 календарні дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 01 січня 2024 року до 23 березня 2024 року), за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 24 березня 2022 року до 23 березня 2024 року (за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 24 березня 2023 року до 31 грудня 2023 року та за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01 січня 2024 року до 23 березня 2024 року), за 2 календарні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 23 березня 2024 року до 08 липня 2024 року та за 7 календарних днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 23 березня 2024 року до 08 липня 2024 року.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Не вважаються дискримінацією у сфері праці встановлені цим Кодексом та іншими законами дії, а також обмеження прав працівників, що залежать від властивих певному виду робіт вимог (щодо віку, освіти, стану здоров`я, статі) чи обумовлені необхідністю посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб. Особи, які вважають, що вони зазнали дискримінації у сфері праці, мають право звернутися із скаргою до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду.

Тобто особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 800/191/17 зазначила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 804/2823/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи мотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 2-2 КЗпП України мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків,що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність. Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (не запрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації; безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування  (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, перевіривши та надавши правову оцінку наданим сторонами доказам, вимогам та запереченням за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність ОСОБА_2 своїх позовних вимог, а саме вчинення роботодавцем щодо неї дискримінаційних дій та мобінгу.

Доводи касаційної скарги про те, що суди повинні були брати до уваги її звільнення у 2018 та 2020 році, оцінюючи систематичність цькування та мобінгу над нею, є необґрунтованими, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» набрав чинності тільки у 2022 році.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що звільнення позивача у 2018 та 2020 роках відбулись до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» від 16 листопада 2022 року, а тому цей закон не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим нормативно-правовим актом.

Верховний Суд погоджується з висновками судів щодо застосування норм вказаного закону у цих правовідносинах, а також враховує, що ОСОБА_2 не було доведено належними й допустимими доказами того, що роботодавець вчиняє мобінг (цькування) щодо неї, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, а викладені нею факти, які вона пов`язує із мобінгом (цькуванням), ґрунтуються саме на її незгоді з діями та рішеннями роботодавця, проте не свідчать про обмеження її прав і свобод. Зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці у порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Не заслуговують на увагу й доводи заявника про те, що її премія складала 50%, що на 10-20% нижче ніж у інших працівників з 2023 року, як доказ вчинення щодо неї мобінгу, адже премія є виплатою індивідуального характеру, розмір якої залежить від особистого внеску та результатів роботи конкретно визначеного працівника, встановлення премії є диспозитивним правом, а не обов`язком керівника, яке реалізується останнім виходячи із якості роботи конкретного працівника, його продуктивності праці, результатів роботи та виплачується у межах коштів, передбачених у кошторисі на преміювання працівників.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, її припущеннях й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (серія A, Ruiz Torija v. Spain № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк