РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 	справа № 580/3322/26 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гайдаш В.А, розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), в якому позивач просить:
- визнати протиправним рішення комісії з питань надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлене протоколом № 53/14 від 23.03.2026 року, про відмову у наданні відстрочки за заявою № 20260319-579682;
- скасувати зазначене рішення Комісії з питань надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 20260319-579682 по суті з урахуванням правової оцінки суду та наданих доказів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 . 19 березня 2026 року позивач звернувся через центр надання адміністративних послуг із пакетом документів та заявою для подальшого направлення до ІНФОРМАЦІЯ_1 з проханням надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 4, частини 1, статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у чинній редакції), відповідно до якого не підлягають призову військовозобов`язані, які самостійно виховують та утримують дитину віком до 18 років. Відповідач направив на адресу позивача повідомлення від 28.03.2026 №1383/2035, в якому зазначив, що протоколом від 23.03.2026 №53 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оскільки позивачем, всупереч вимог абзацу 9 пункту 58 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, не надано документів, які б підтверджували право на відстрочку саме на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 ЗУ №3543-Х11, а саме один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного з батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного з батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або рішення суду про встанолення факту самостійного виховання дитини. 
Ухвалою суду від 06.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 06.04.2026 витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_1  завірені належним чином копії документів, що стосуються спірних правовідносин: повний вхідний пакет документів, отриманий від ЦНАП 19.03.2026 за реєстраційним номером 20260319-579682 (з описом, усіма додатками та скан-копіями); протокол № 53/14 від 23.03.2026 засідання Комісії з питань надання відстрочки (в частині щодо розгляду заяви ОСОБА_1 ); інформацію щодо поданих заяв ОСОБА_1 та результати їх розгляду. 
Витребувано від служби у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради завірений належним чином висновок щодо факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з урахуванням рішення служби у справах дітей виконавчого комітету Черкаської міської ради від 09 жовтня 2024 року про визначення місця проживання дитини.
09.04.2026 на адресу суду через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 надіслав додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що рішення відповідача фактично ґрунтується виключно на висновку про ненадання одного з документів, прямо перелічених у підзаконному нормативному акті, без будь-якої оцінки поданих позивачем доказів у їх сукупності, відповідачем не встановлено реальні обставини, що мають значення для застосування норми права. Позивач зазначає, що самостійне виховання дитини у розумінні пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначається фактичними обставинами здійснення догляду, виховання та утримання дитини. Зазначає, що застосування суто формального підходу без оцінки реальних життєвих обставин призводить до порушення балансу між інтересами держави та приватними інтересами дитини, а також суперечить принципу пріоритетності найкращих інтересів дитини. Крім того, зазначає, що відповідачем не взято до уваги надані ним до заяви про надання відстрочки медичні документи, що мати дитини, ОСОБА_3 , має захворювання, яке має хронічний та тривалий характер і спостерігається понад п`ять років, що об`єктивно обмежує її можливість здійснювати повноцінний та безпечний догляд за малолітньою дитиною.
20.04.2026 на адресу суду відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив, у якому зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради із заявою про надання відстрочки на підставі п.4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізаці» до голови комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заяву заресстровано за №20260319-579682 та передано комісії при ІНФОРМАЦІЯ_6 для прийняття рішення. Надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється згідно вимог Питань проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджений постановою КМУ №560 від 16.05.2024 року (далі Постанова № 560). ОСОБА_1 повідомленням від 28.03.2026 №1383/2035 повідомлено, що за результатом розгляду заяви комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оскільки позивачем, всупереч вимог абзацу 9 пункту 58 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізвції, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №№560 не надано документів, які б підтверджували право на відстрочку, саме на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 ЗУ №3543, а саме один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного з батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного з батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або рішення суду про встанволення факту самостійного виховання дитини. У повідомлені зазначили, що мирова угода, затверджена Придніпровським районним судом м. Черкаси від 25.10.2024 №711/7274/24, не є підтвердженням самостійного виховання та утриманням дитини у розумінні вказаної вище норми Закону, а отже не може вважатися належним та допустимим доказом наявності підстав. Крім того, у відзиві представник зазначає, що проживання матері окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей. Такий висновок виклав Верховний Суд у справах № 487/11354/24, №128/3616/24. Також, представник зазначає, шо розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. У зв`язку з викладеним просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
20.04.2026 ОСОБА_1 надіслав на адрксу суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, у якій зазначив, що призов його на військову службу призведе до фактичного позбавлення дитини належного батьківського піклування, що створить реальну загрозу її фізичному, психічному та соціальному розвитку, а також позбавить її належних умов для формування безпечного і стабільного майбутнього. Дитина віком 2 роки 8 місяців повністю залежить від його, як від батька, на якому фактично зосереджено весь обсяг щоденного догляду, виховання та утримання. Позивач зазаначає, що мати дитини об`єктивно не може виконувати батьківські обов`язки через тяжкий психічний розлад, що підтверджується рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 10.09.2025 року. Крім того, позивач зазначає, шо у разі його призову виникне ситуація фактичного залишення малолітньої дитини без належного батьківського піклування, що саме по собі є достатньою підставою для застосування гарантій, передбачених пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Також позивач зазначає, що відповідач посилається на те, що ним ненадано документів, які б підтверджували право на відстрочку. Позивач не погоджується з таким висновком та зазначає, що 19.03.202 через Центр надання адміністративних послуг ним було подано вичерпний та достатній пакет документів (реєстраційний номер 20260319-579682), який, за словами самого відповідача у відзиві, було отримано та розглянуто.
Служба у справах дітей Черкаської міської ради 22.05.2026 на адресу суду через систему «Електронний суд» надіслала заяву на виконання ухвали суду від 06.04.2026, в якій представник зазначила про неможливість виконання зазначеної ухвали, оскільки у питанні щодо встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини висновок органу опіки та піклування м. Черкаси або служби у справах дітей Черкаської міської ради не передбачений нормами сімейного законодавства. Крім того, повідомили суд, що 09.10.2024 відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради, на якій розглядалося питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 досягли згоди між сосбою стосовно місця проживання дитини, Комісія вирішила, що наразі недоцільно визначати місце проживання дитини у зв`язку з відсутністю спору між батьками. Жодного рішення про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 не існує.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.
ОСОБА_1 , є громадянином України, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується витягом з реєстру Оберіг 290520251388257800193.
19 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся через центр надання адміністративних послуг із пакетом документів та заявою (реєстраційний номер вхідного пакету документів 20260319-579682) для подальшого направлення до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяви про надання позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. 
До заяви позивачем подано пакет документів, а саме: 
свідоцтво про народження дитини ОСОБА_2 ; 
військово-обліковий документ ОСОБА_1 ; 
витяги з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_1 та його дитини (спільна адреса реєстрації); 
свідоцтво про шлюб; 
рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси про розірвання шлюбу; 
ухвала мирової угоди про визначення порядку спілкування матері з малолітньою донькою; 
судовий наказ про стягнення аліментів з матері дитини; 
скановані сторінки паспорта, РНОКПП ОСОБА_1 ;
військовий квиток ОСОБА_1 ; 
свідоцтво про народження ОСОБА_1 ; 
опис вхідного пакету документів від 26.02.2026 № 202602226-541420; 
заява на отримання відстрочки. 
Крім того, до пакету документів було включено файл «Документи, що підтверджують самостійне виховання та утримання дитини», який містив, зокрема, документ — рішення служби у Справах дітей Черкаської міської ради про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_2 .
Серед поданих документів також перебувало «Рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи ОСОБА_3 від 10.09.2025 (статті 1– 4)», яке в описі вхідного пакету документів підписано як витяг з рішення ЕКОПФО.
23 березня 2026 року комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення (протокол № 53/14) про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Підставою відмови зазначено ненадання документів, які підтверджують право на відстрочку, зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Позивач вважає зазначене рішення протиправним та таким, що порушує його права, позбавляє позивача можливості реалізувати гарантоване пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, тому звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон №2232-XII),Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі, також - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває по теперішній час.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Суд враховує, що правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII.
Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.
Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з частинами сьомої та восьмої статті 23 Закону №3543-XII перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі, також Порядок №560).
За змістом пунктів 56 та 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації). 
Відповідно до пункту 58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Приписами пункту 59 Порядку №560 встановлено, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Згідно з пунктом 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. 
У відповідності до додатку 5 до Порядку №560, для підтвердження права на відстрочку за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", військовозобов`язані подають наступні документи: свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
З аналізу приведених вище положень встановлено, що задля отримання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особа має подати визначений у пункті 4 додатку 5 до Порядку №560 перелік документів.
Як встановлено судом із матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач, разом з заявою про надання відстрочки подав, зокрема, такі документи на підтвердження факту самостійного утримання та виховання: свідоцтво про народження дитини ОСОБА_2 ; військово-обліковий документ ОСОБА_1 ; витяги з реєстру територіальної громади щодо мене та дитини (спільна адреса реєстрації); свідоцтво про шлюб; рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси про розірвання шлюбу; ухвала мирової угоди про визначення порядку спілкування матері з малолітньою донькою; судовий наказ про стягнення аліментів з матері дитини; скановані сторінки паспорта, РНОКПП ОСОБА_1 ; військовий квиток ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 . 
Суд, дослідивши зміст наданих позивачем документів та повідомлення відповідача про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, дійшов висновку, що така відмова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з такого.
Доводячи наявність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач зазначає, що має доньку віком до 18 років і самостійно її виховує та утримує.
За приписами статей 150 та 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. 
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом.
Так, позивач у заяві від 19.03.2026 та у позовній заяві вказав, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.10.2024 у справі №711/7274/24 затверджена мирова угода, про визначення порядку спілкування матері з малолітньою донькою, проте вказане рішення суду не доводить факту, що батько виховує доньку сам і мати у її вихоанні не бере участі, тому дане рішення суду не може вважатися належним та допустимим доказом у справі.
Зі змісту ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2025 у справі №711/1948/25 вбачається, що "...  мати неповнолітньї, згідно СК України має обов`язок і права щодо утримання і виховання доньки, не визнана недієздатною, не відбуває покарання у виді позбавлення волі (доказів протилежного суду не надано), не позбавлена батьківських прав, матеріали справи не містять даних очевидної протиправної поведінки матері щодо дитини, суд не вбачає підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини, тому в задоволенні позову в цій частині потрібно відмовити."
Визначення місця проживання дитини разом з батьком згідно ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2025 у справі №711/1948/25, якою затверджена мирова угода, не підтверджує здійснення ним самостійного виховання та утримання, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону.
Як визначено частинами першою-третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Таким чином, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Суд наголошує, що розірвання шлюбу батьків, їх проживання окремо, визначення місця проживання дітей з одним із батьків, як в цьому випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дитини.
У даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.
Зокрема, і відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини, а саме докази наявності заборгованості зі сплати аліментів, що б свідчило про те, що мати ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.
Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.
У постанові від 13 червня 2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховний Суд вказав на те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків не доводить факт відсутності участі іншої особи (матері/батька) у вихованні дитини. 
Питання щодо можливості розгляду справ про встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків, що пов`язаний, в тому числі, з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, було предметом розгляду Верховного Суду у справі №201/5972/22.
Так, Верховний Суд у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 зазначив, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Тобто, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, визначення місця проживання дитини із батьком, не можуть розцінюватися судом як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ.
З урахуванням наведених вище правових норм суд вважає, що документи, які були надані позивачем разом із заявою про надання йому відстрочки, не є тими доказами, які безумовно підтверджують факт самостійного виховання та утримання позивачем своєї доньки, що правомірно враховано відповідачем. 
З вказаних підстав суд вважає правомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
За наведених обставин позивачем не було надано відповідачу належного документу, який дає право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, визначеного пунктом 4 додатку 5 до Порядку №560, а тому суд зазначає, що спірне рішення є правомірним та не підлягає скасуванню, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позову про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спірних правовідносин не змінюють.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
У силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, суд, на підставі наданих доказів та системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, 
В И Р І Ш И В : 
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя 	Віталіна ГАЙДАШ