Справа № 603/268/26
Провадження №2/603/219/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
18 червня 2026 року 	м. Монастириська	

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Галіяна І. М.,
секретар судового засідання Бішко І. М.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

у с т а н о в и в:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі – ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за кредитним договором № 24354-03/2024 від 15.03.2024 року в розмірі 56 000,00 грн, а також судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 15.03.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (далі – ТОВ «Аванс Кредит») і ОСОБА_1 уклали в електронній формі договір про споживчий кредит № 24354-03/2024, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 14 000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. 14.08.2024 року ТОВ «Аванс Кредит» і ТОВ «Діджи Фінанс» уклали договір факторингу № 14082024, на підставі якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором. Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору № 24354-03/2024, неповернення суми кредиту і нарахованих процентів у встановлені договором строки заборгованість відповідача за договором становить 56 000,00 грн. З огляду на наведені обставини позивач просить стягнути з ОСОБА_1 зазначений розмір заборгованості, а також судові витрати, що складаються з 2 662,40 грн сплаченого судового збору та 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 12.05.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі, а також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі та витребувано в АТ «ПриватБанк» інформацію (документи) про видачу ОСОБА_1 банківської картки, а також виписку про рух грошових коштів по рахунку, відкритому для її обслуговування.

Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. 
Відповідач  ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи,18.06.2026 року повторно не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини неявки, до початку розгляду справи по суті не подав відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 18.06.2026 року постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення.
Суд установив такі обставини.
15.03.2024 року ТОВ «Аванс Кредит» (далі – Товариство) і ОСОБА_1 в електронній формі за допомогою вебсайту товариства та із використанням електронних підписів, у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором, уклали договір про надання фінансового кредиту № 24354-03/2024.
Як відомо зі змісту п. 2.18 договору його сторони погодили, що після здійснення акцепту позичальником оферти Товариства, що є укладенням договору відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», Товариство накладає на оригінал договору кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства із кваліфікованою електронною позначкою часу, а оригінал договору завантажується (надсилається) в особистий кабінет клієнта.
Відповідно до п. 1.1 вищевказаного кредитного договору ТОВ «Аванс Кредит» зобов`язалось надати ОСОБА_1 фінансовий кредит у розмірі 14 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах визначених цим договором.
Відповідно до п. 1.6 договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національні валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № 4149-49xx-xxxx-5018, протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит вважається наданим у день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 15.03.2024 року. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 12.07.2024 року.
За користування кредитом Товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки – фіксована (п. 1.4 договору).
Згідно з п. 1.4.1 договору процентна ставка становить 2,50 % у день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного у п. 1.2 цього договору.
Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – графік платежів), що є додатком №1 до цього договору (п. 1.5 договору).
Як видно зі змісту п. 3.1 договору, за користування кредитом Товариством нараховуються виключно проценти. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору.
Так, до позовної заяви долучено додаток № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 24354-03/2024, підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить графік платежів за договором та зі змісту якого відомо, що загальна вартість кредиту за договором визначена у розмірі 56 000,00 грн, з яких 14 000,00 грн – сума кредиту за договором, 42 000,00 грн – проценти за користування кредитом.
Окрім того, до позовної заяви долучено копію заявки-анкети клієнта на отримання фінансового кредиту, паспорта споживчого кредиту, інформаційного повідомлення споживача, підписані ОСОБА_1 15.03.2024 року за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також довідки про ідентифікацію клієнта від 14.08.2024 року.
Згідно з відповіддю № 20.1.0.0.0/7-260522/48630-БТ від 28.05.2026 року в АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_1 , на яку 15.03.2024 року здійснено зарахування коштів на суму 14 000,00 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Аванс Кредит», станом на 14.08.2024 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 24354-03/2024 від 15.03.2024 року становила 56 000,00 грн, з яких 14 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 42 000,00 грн – заборгованість за відсотками. Як відомо із вказаного розрахунку заборгованості у період з 15.03.2024 року до 12.07.2024 року (120 днів) відповідачу нараховано відсотки в сумі 14 000,00 грн (350,00 грн або 2,50 % в день). 

14.08.2024 року ТОВ «Аванс Кредит» (клієнт) і ТОВ «Діджи Фінанс» (фактор) уклали договір факторингу № 14082024, за умовами п. 1.1 якого клієнт передав фактору, а фактор прийняв і зобов`язався оплатити клієнту права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта за основними договорами, укладеними між боржниками та первісним кредитором. 
На підставі цього договору фактор став новим кредитором в зобов`язаннях, що виникли з основних договорів, та отримав права вимоги за основними договорами, у тому числі права грошових вимог до боржників зі сплати боргу за основними договорами, строк платежу за якими настав відповідно до акту прийому-передачі (додаток № 2 до договору), а також вимоги за основними договорами, які виникнуть в майбутньому (п. 1.2 договору). 
Відповідно до п. 1.4 вищевказаного договору факторингу відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних клієнту за основними договорами, та їх перехід від клієнта до фактора відбулося у дату укладення цього договору. 
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 14082024 від 14.08.2024 року ТОВ «Аванс Кредит» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 24354-03/2024 від 15.03.2024 року на загальну суму 56 000,00 грн, з яких 14 000,00 грн – сума заборгованості за основним боргом, 42 000 грн – сума заборгованості за відсотками.
Також до позовної заяви долучено копію акту приймання передачі письмового та/або електронного реєстру боржників від 14.08.2024 року до договору факторингу № 14082024 від 14.08.2024 року, укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» і ТОВ «Діджи Фінанс» і копію платіжних інструкцій про здійснення ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ТОВ «Аванс Кредит» оплати за цим договором.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» слід задовольнити частково з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).
24.12.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 3498-ІХ від 22.11.2023 року), яким, серед іншого, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частинами чотири – шість.
Так, у ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону № 3498-ІХ від 22.11.2023 року) визначено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Водночас у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. 
Тобто, починаючи з 25.12.2023 року до 22.04.2024 року розмір денної процентної ставки не повинен бути більшим 2,5 %, з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року – не більше 1,5 %, а з 21.08.2024 року – не більше 1 %.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, що передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з правилами абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та не розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до правил ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлено, що 15.03.2024 року ТОВ «Аванс Кредит» і ОСОБА_1 в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором уклали договір про споживчий кредит № 24354-03/2024, право вимоги за яким надалі перейшло до позивача на підставі договору факторингу № 14082024 від 14.08.2024 року. За умовами вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 14 000,00 грн на строк 120 днів, а також встановлено плату за користування кредитними коштами в розмірі 2,50 % у день. Отримавши кредит, ОСОБА_1 належним чином не виконав узяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.
Визначаючись із розміром заборгованості ОСОБА_1 за відсотками, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «Діджи Фінанс» за договором № 24354-03/2024 від 15.03.2024 року, суд звертає увагу на таке. 
З матеріалів позовної заяви відомо, що ТОВ «Аванс Кредит» нараховувало проценти за користування кредитом за період з 15.03.2024 року до 12.07.2024 року (120 днів) за ставкою 2,50 % у день. 
Водночас з урахуванням п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки з 21.08.2024 року не повинен перевищувати 1 %.
На підставі наведеного, розмір відсотків, нарахованих відповідачу за вищевказаний період, має становити 30 660,00 грн (14 000 грн х 2,5% х 39 днів (період з 15.03.2024 року до 22.04.2024 року)+ 14 000,00 грн х 1 % х 81 день (період з 23.04.2024 року до 12.07.2024 року)). 
Оскільки суду не надано доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, з  ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути заборгованість у розмірі 44 660,00 грн, з яких 14 000,00 грн – заборгованість за основним боргом (тілом кредиту), 30 660,00 грн – заборгованість за відсотками. 

Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до п. п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Суд встановив, що 02.01.2026 року ТОВ «Діджи Фінанс» (далі – клієнт) і фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі – ФОП ОСОБА_2 , виконавець) уклали договір про надання правової допомоги № 42649746/01, відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручив, а виконавець взяв на себе зобов`язання надавати юридичні послуги (правову допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. 
У додатковій угоді № 24354-03/2024 від 10.04.2026 року до договору про надання правової (правничої) допомоги № 42649746/01 від 02.01.2026 року його сторони домовились розширити розділ 1 договору «Предмет договору» та доповнити новим п. 1.2, відповідно до якого виконавець зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 .
Окрім того, цією додатковою угодою розділ 4 договору «Порядок здійснення розрахунків» доповнено п. 4.10, згідно з яким за здійснення представництва та захист інтересів клієнта в суді у справі про стягнення кредитної заборгованості та надання інших видів професійного правничої (правової) допомоги, пов`язаних з розглядом даної справи відповідно до умов цього договору, клієнт виплачує виконавцю гонорар у порядку та строки за погодженням сторін. Виплата гонорару здійснюється на умовах попередньої оплати (авансування) та/або, що підтверджується підписаним сторонами відповідним актом про надання професійної правничої допомоги, складеним та підписаним сторонами на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних виконавцем. 
Згідно з актом про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 10.04.2026 року ФОП ОСОБА_2 надала, а ТОВ «Діджи Фінанс» отримало правничу (правову) допомогу загальною вартістю 6 000,00 грн, що складається з таких послуг: 1) усна консультація клієнта щодо спірних правовідносин (1,5 год, 300,00 грн); 2) правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» (1 год, 500,00 грн); 3) складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (3 год, 4500,00 грн); 4) формування додатків до позовної заяви (письмових доказів) (1 год, 700,00 грн).
До матеріалів позовної заяви також додано копію детального опису робіт (наданих послуг), здійснених виконавцем, необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВА № 841 від 22.07.2016 року, згідно з яким Лівак І. М. має право на заняття адвокатською діяльністю. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування витрат на правничу допомогу. Водночас суд зазначає, що у додатковій постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц) та постанові від 12.05.2020 року (справа № 904/4507/18) Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
За змістом ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21.
Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 року в справі № 686/5757/23. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Суд враховує, що вказана справа належить до категорії малозначних, обсяг документів, доданих до позовної заяви, є незначним, судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для аналізу законодавства.
З огляду на вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, враховуючи характер спірних правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, процесуальні дії сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розгляд справи без участі представника позивача, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки саме такий розмір суд вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на наведене, зважаючи на приписи ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» слід стягнути витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3 190,00 грн (44 660,00 грн * 4 000,00 грн / 56 000,00 грн), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Також у силу вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 2 123,26 грн сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (44 660,00 грн * 2 662,40 грн / 56 000,00 грн). 
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст. ст. 205, 207, 512, 514, 526, 530, 610-612, 625-628, 638, 639, 1054, 1055, 1056-1, 1077, 1078 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 24354-03/2024 від 15.03.2024 року в розмірі 44 660 (сорок чотири тисячі шістсот шістдесят) грн 00 (нуль) коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 2 123 (дві тисячі сто двадцять три) грн 26 (двадцять шість) коп. сплаченого судового збору та 3 190 (три тисячі сто дев`яносто) грн 00 (нуль) коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Копію заочного рішення направити відповідачу протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», місцезнаходження: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ, код ЄДРПОУ 42649746.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддя     І. М. Галіян