Окрема думка
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.

справа № 752/14946/19 (провадження № 61-16185ск25)
27 квітня 2026 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши клопотання  ОСОБА_1 про перегляд та скасування заходу у вигляді зупинення виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївського району міста Києва, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, ухвалою від 27 квітня 2026 року відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, на підставі того, що не передбачено поновлення виконання судового рішення до закінчення касаційного провадження. 

Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.

1. Згідно з частиною першою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

2. Частиною третьою цієї ж статті визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

3. Положення зазначеної статті не містять обмежень щодо скасовування вжитих заходів зупинення виконання судового рішення до закінчення касаційного перегляду, а лише встановлюють максимальний час дії таких заходів - до ухвалення постанови суду касаційної інстанції.

4. Суд касаційної інстанції встановивши, що відпала необхідність у зупиненні виконання судового рішення, усунуто ризики, що стали підставою для зупинення виконання судового рішення, або у випадках, коли інша сторона доведе, що доводи заявника були необґрунтованими тощо, має повноваження скасувати застосовані ним заходи зупинення виконання судового рішення з метою дотримання балансу інтересів сторін та запобігання порушенню прав осіб.

5. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає обов`язковість судового рішення (пункт 9).

6. Вважаю за необхідне зазначити, що розглядаючи справу № 5-рп/2013, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

7. Сформовані та вже усталені позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стосовно виконання судових рішень полягають у наступному: право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) («Шмалько проти України» заява № 60750/00, пункт 43). Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу («Бурдов проти Росії» заява № 589498/00, пункт 34).

8. Також варто враховувати позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» ( заява № 18357/91 пункт 40), «Деркач та Палек проти України» (заяви № 34297/02 та № 39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок («Immobiliare Saffi v. Italy» заява № 22774/93 пункт 74).

9. Відповідно до пункту 34 рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (заява № 589498/00), пункту 52 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

10. У пункті 33 рішення ЄСПЛ «Сокур проти України» (заява № 29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

11. Отже, для зупинення виконання судового рішення, яке допускається як виняток, повинні бути вагомі причини. Сподівання і припущення скаржника на певні результати касаційного розгляду справи не можуть бути підставою для зупинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, і випадку, якщо відпала необхідність у застосуванні заходів зупинення виконання судового рішення, або якщо інша сторона доведе необґрунтованість та недоцільність продовження таких заходів, не в залежності від стадії касаційного провадження суд касаційної інстанції має повноваження скасувати застосовані ним заходи зупинення виконання судового рішення.

12. Отже, враховуючи, вищезазначене, вважаю, що колегія суддів постановляючи ухвалу від 27 квітня 2026 року дійшла помилкового висновку, що не передбачено скасування заходів зупинення виконання судового рішення до закінчення касаційного перегляду та ухвалення постанови.

Суддя В. В. Пророк

Повний текст окремої думки складений 11 травня 2026 року.