1	Справа № 335/4328/26  3/335/1049/2026 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Запоріжжя

Суддя Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя Геєць Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за протоколом серії ЕПР1 № 638420, що надійшла з Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючого старший лейтенант УПП в Запорізькій області ДПП ВЗ1 Р4Б2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 12.04.2026 року ЕПР1 № 638420, 12.04.2026 04:55:00 м. Запоріжжя, Бульвар Марії Примаченко (Маяковського), 8, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного приладу газоаналізатору Alcotester drager 7510. Результат тесту 2.75 (проміле), тест 209, з результатом згоден. Від керування транспортного засобу відсторонений шляхом паркування без порушень ПДР, про повторність попереджений, чим порушив вимоги п. 2.9а України, таким чином, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
В судовому засіданні, особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не визнав, посилаючись на те, що не керував транспортним засобом, перебував в транспортному засобі в якості пасажира. 
Захисник ОСОБА_1 адвокат Гребнєв І.І. в судовому засіданні, посилаючись на істотне порушення вимог законодавства при оформленні працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення та матеріалів справи, що обумовили відсутність належних та допустимих доказів, які б доводили наявність у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки останній не керував транспортним засобом під час події, що сталася 12.04.2026 року, а всі сумніви тлумачаться на користь особи, просив закрити провадження по справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Свідок ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.
Вислухавши пояснення особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Гребнєва І.І., дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно п. 2.9 Правил дорожнього руху України забороняється водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, за змістом закону, суб`єктом адміністративного правопорушення за дії, що поставлені у вину ОСОБА_1 , може бути лише особа, яка керує транспортним засобом.
Згідно п. 1.5 ПДР України, водій-особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії.
В матеріалах справи відсутній відеозапис з бодікамер працівників поліції, який би підтверджував факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом. 
З відеозапису вбачається, що працівники поліції, перебуваючи в патрульному автомобілі, подають водієві транспортного засобу «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_1 , вимогу про зупинку за перехрестям. Після зупинки транспортного засобу один із поліцейських підходить до автомобіля, при цьому в салоні вмикається освітлення, що дає можливість чітко встановити, що місце водія є порожнім, тоді як на пасажирських сидіннях перебувають чотири особи, одна особа попереду, три особи позаду. 
Відеозапис не містить фіксації факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 , так само як і не зафіксовано моменту пересідання однієї з осіб з місця водія на пасажирське. За таких обставин встановлення винної особи, яка керувала транспортним засобом, є неможливим.
ОСОБА_1 після виходу з переднього пасажирського місця автомобіля (відео № 1, час запису: 0:02:26) повідомляє працівникам поліції, що не керував транспортним засобом. У подальшому, як вбачається з відеозаписів № 1 та № 2, ОСОБА_1 послідовно та безперервно, (відео №1, час запису: 0:09:26) заперечує керування даним транспортним засобом протягом усього часу фіксації події (відео № 1 о 0:06:50), під час спілкування з поліцейським; 0:09:11 під час розмови з власником автомобіля та працівниками поліції; 0:13:34 під час телефонної розмови, де він зазначає своєму керівництву, що перебував на передньому пасажирському сидінні, а також на відео о 02:07:16 після ознайомлення з протоколом, де на камеру наголошує, що не є водієм.
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що з присутніми в автомобілі особами він познайомився нещодавно, а також вказує, що транспортним засобом керувала інша особа, одягнена в одяг марки «Guess» (відео №1, час запису: 0:06:55). 
Вказані пояснення узгоджуються з іншими обставинами справи, а саме: транспортний засіб не належить ОСОБА_1 , не перебував і не перебуває у його користуванні, жодних документів на зазначений автомобіль за ним не рахується. Водночас такі документи були наявні у іншої особи «пасажира» власника авто (відео №1, час запису 0:24:13).
Таким чином, відеозаписом не зафіксовано факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, на відеозаписі з бодікамери поліцейського не зафіксовано рух автомобіля під керуванням ОСОБА_1 . Твердження поліцейського щодо фіксації факту пересідання та керування транспортним засобом ОСОБА_1 (відео №1, час запису: 0:09:52) не підтверджуються матеріалами відео фіксації події. Працівники поліції не проводили заходів щодо встановлення та підтвердження осіб всіх учасників події, що ставить під сумнів надану ними інформацію, також не перевірили належним чином, чи могла інша особа вчинити правопорушення, приймаючи до уваги, що в салоні транспортного засобу перебувало четверо пасажирів. При цьому, встановивши особу власника транспортного засобу, не досліджено, як саме відбулась можлива передача «ключів» для керування транспортним засобом та не притягнуто власника транспортного засобу до відповідальності за передачу права керування іншій особі, яка знаходилась в стані сп`яніння, також не отримано пояснення від інших пасажирів, що знаходились в автомобілі, у тому числі не опитано самого власника транспортного засобу.
Крім того, матеріали даної справи про адміністративне правопорушення містять письмові пояснення свідка ОСОБА_2 , проте, працівниками поліції не перевірено особу свідка ОСОБА_2 та не внесено його даних посвідчення особи у прикріплених до матеріалів справи поясненнях, що ставить під сумнів надану ним інформацію та свідчить про неналежність доказу. Також, не перевірено обставини, викладені у поясненнях свідка ОСОБА_2 , зокрема його твердження про те, що він разом із двома побратимами вийшов із клубу з наміром викликати таксі, після чого до них підійшов ОСОБА_1 та запропонував послуги водія. Зазначена версія подій викликає обґрунтовані сумніви, зокрема з огляду на дію комендантської години, під час якої виклик таксі є щонайменше обмеженим або неможливим. Водночас відеозапис з місця початку руху транспортного засобу свідчить про інше: зафіксовано, що відповідні особи цілеспрямовано та поодинці прямують до автомобіля, що не узгоджується з викладеними у поясненнях обставинами (відео додаток-1, час запису: 0:02:15; 0:02:47).
Досліджений в судовому засіданні протокол про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 № 638420 від 12.04.2026, а саме фабула вказаного протоколу, містить відомості про те, що ОСОБА_1 , 12.04.2026 року о 04-55 годині, в м. Запоріжжя, вул. м. Запоріжжя, Бульвар Марії Примаченко, 8, керував транспортним засобом «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. 
Проте, матеріали справи жодного доказу, який би вказував, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_1 , 12.04.2026 року о 04-55 годині та був зупинений працівниками поліції, не містять, в тому числі і на відеозаписах.
Згідно з ч. 1 ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п. 1.10. Правил дорожнього руху України, водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
З вищевикладеного слідує висновок, що огляду на стан сп`яніння підлягають не будь-які особи, а тільки водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Разом з цим, з переглянутого у судовому засіданні відеозапису з нагрудної камери поліцейського, який міститься на оптичному диску, що додано до матеріалів справи, будь яких належних доказів, як зупинки автомобіля «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням безпосередньо водія ОСОБА_1 , так і самого факту керування ним вказаним транспортним засобом матеріали справи не містять.
При наданні оцінки відеозапису, який міститься в матеріалах справи, суд визнає даний доказ неналежним, оскільки відеозапис не підтверджує факту керування особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, транспортним засобом «AUDI A6», номерний знак НОМЕР_1 .
Суд також критично ставиться до письмових пояснень свідка ОСОБА_2 , які не підтвердженні останнім в судовому засіданні, у зв`язку з його неявкою.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 272 КУпАП як свідок у справі про адміністративне правопорушення може бути викликана кожна особа, про яку є дані, що їй відомі які-небудь обставини, що підлягають установленню по даній справі.
На виклик органу (посадової особи), у провадженні якого перебуває справа, свідок зобов`язаний з`явитися в зазначений час, дати правдиві пояснення, повідомити все відоме йому по справі і відповісти на поставлені запитання.
Судом встановлено, що ані протокол про адміністративне правопорушення, ані долучені до нього документи не містять в собі фактичних даних на підтвердження інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За відсутності доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом при обставинах, вказаних у протоколі, ОСОБА_1 у розумінні диспозиції ст. 130 КУпАП не є суб`єктом вчинення даного адміністративного правопорушення, так як відсутні докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом на момент зупинення автомобіля працівниками поліції, і як наслідок, не може нести відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
При цьому суддя повинен дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту. Досліджуючи всі наявні докази суддя дає їм об`єктивну оцінку з точки зору їх достовірності та степені підтвердження чи спростування обставин, що характеризують діяння особи як правопорушення.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Отже, саме на поліцейського, який склав даний протокол, покладено законодавством обов`язок щодо збирання доказів.
Рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, яке є обов`язковим до виконання на території України, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо є неналежними доказами.
Європейський Суд з прав людини у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
У відповідності до диспозицій ч. 1 ст. 130 КУпАП однією з підстав притягнення особи до адміністративної відповідальності є керування транспортним засобом.
Відповідно до п. 27 постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» керування транспортним засобом слід розуміти, як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.
Відповідно до п. 1.10. Правил дорожнього руху, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста- машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Чинне законодавство, а також Правила дорожнього руху, не містять визначення терміну «керування транспортним засобом». Таке визначення було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Крім того, в рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.2019 ВС/КАС зазначив, що «Само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування». Проте зазначення «водія» унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.
Провадження по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог п. 1 ст. 247 КУпАП не може бути почато, а почате підлягає закриттю в тому разі якщо, відсутня подія або склад адміністративного правопорушення.
Подію та склад правопорушення можуть підтвердити чи спростувати лише належні та допустимі докази, в тому числі протокол про адміністративне правопорушення.
Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) для кримінального провадження поширюється Європейським судом з прав людини й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративного правопорушення (справа «Лучанінова проти України», рішення від 09.06.2011, заява № 16347/02).
Виходячи з практики застосування Європейським судом ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до ст.6 Конвенції.
Обов`язком суду є забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.
Правопорушення, за яке ОСОБА_1 притягається до відповідальності (ч. 1 ст. 130 КУпАП), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини («критерії Енгеля») є видом відповідальності, який відповідно до цілей Конвенції вважається кримінальним.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Законом України від 17.07.1997 № 475/97 – ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.
З наведеного витікає, що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання) «поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Подібне роз`яснення зазначеного принципу надає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема, у п. 54 рішення від 06.12.2007 у справі «Козинець проти України».
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
В цей же час, ОСОБА_1 послідовно заперечував, що він керував транспортним засобом у зазначений в протоколі день та час, а докази протилежного в матеріалах справи відсутні.
Суд не може погодитися з висновками працівника поліції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки факт керування ним транспортним засобом не підтвердженим жодним наявним в матеріалах справи доказом, в тому числі відеозаписом подій, який долучено до матеріалів справи та який був оглянутий у судовому засіданні.
Зазначені факти викликають сумнів у тому, що ОСОБА_1 дійсно вчинив правопорушення, та у правомірності складання працівниками поліції щодо нього відповідного протоколу.
Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які «поза розумним сумнівом» підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Таким чином, проаналізувавши зміст доказів, наявних в матеріалах цієї справи, доходжу висновку, що вони не підтверджують наявності у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За таких обставин, висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а тому провадження у справі щодо ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Керуючись ст.ст. 8, 27, 33-36, 130, 247, 283, 284 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:
Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: Ю.В. Геєць