номер провадження справи 7/231/25 

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2026 Справа № 908/3686/25
м.Запоріжжя Запорізької області 
Господарський суд Запорізької області у складі судді Лєскіної Ірини Євгенівни, за участі секретаря судового засідання Даниленко Віти Сергіївни, розглянувши у підготовчому засіданні матеріали справи № 908/3686/25   
за позовом: Фізичної особи – підприємця Маловічко Григорія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до відповідача: Фізичної особи – підприємця Луценко Ірини Валентинівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )
про стягнення 232594,67грн,

за участю представників учасників справи:
від позивача: Маловічко Г.А., особисто, паспорт громаянина України № НОМЕР_3 від 23.09.2021, орган що видав 2310
від відповідача: Дядюра Н.О. (в режимі відеоконференції ) - ордер серія АІ №2095186 від 09.01.2026, свідоцтво адвоката №7717/10 від 19.04.2019

Процесуальні дії у справі. Процесуальні питання, вирішені судом.
До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (документ сформований в системі “Електронний суд” 09.12.2025, зареєстрований в канцелярії Господарського суду Запорізької області 10.12.2025 вх. № 4084/08-07/25) Фізичної особи – підприємця Маловічко Григорія Анатолійовича до Фізичної особи – підприємця Луценко Ірини Валентинівни про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 53 677,42 грн, витрат за комунальні послуги в розмірі 5 929,89 грн, пені в розмірі 119 693,16 грн та штраф у розмірі 4 294,20 грн, витрат на проведені ремонтні роботи на суму 49 000,00 грн, а також про зобов`язання відповідача повернути позивачу майно, передане за Актом приймання – передачі від 23.05.2024 за договором № 23/05-24 СОБ суборенди нежитлового приміщення. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 10.12.2025 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3686/25 та визначено до розгляду судді Лєскіній І.Є. 
Ухвалою суду від 15.12.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали суду для усунення недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі. 
На виконання ухвали суду від 15.12.2025 позивачем 18.12.2025 через систему “Електронний суд” подано заяву про усунення недоліків (зареєстрована в канцелярії суду вх. № 25587/08-08/25 від 18.12.2025). Заява про усунення недоліків подана у встановлений судом строк, недоліки позову усунуті.
За приписами ч. 3 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.
З огляду на викладене суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. 
Ухвалою суду від 22.12.2025 позовну заяву прийнято судом до розгляду, відкрито провадження у справі №908/3686/25, присвоєний номер 7/231/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 17.01.2026 о 10 год. 30 хв. з урахуванням ухвали суду про виправлення описки щодо дати призначення підготовчого засідання.
У системі “Електронний суд” 06.01.2026 сформовано заяву про участь представника відповідача в режимі відеоконференції (зареєстровано в канцелярії суду за вх. 282/08-08/26 від 07.01.2026).
Заяву представника відповідача щодо проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції судом задоволено, про що винесено відповідну ухвалу суду.
У системі “Електронний суд” відповідачем 09.01.2026 сформовано відзив на позовну заяву (зареєстровано в канцелярії Господарського суду Запорізької області за вх. № 604/08-08/26 від 12.01.2026), в якому відповідач просить суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог.
У системі “Електронний суд” позивачем 13.01.2026 сформовано відповідь на відзив, в якому зазначено про зменшення розміру позовних вимог, а саме заявленої до стягнення пені (зареєстровано в канцелярії Господарського суду Запорізької області за вх. № 823/08-08/26 від 14.01.2026).
У судовому засіданні 14.01.2026 приймали участь позивач та представник відповідача.
Позивач надав інформацію про коригування розміру своїх позовних вимог. Зокрема, у відповіді на відзив було зазначено про зменшення суми пені, яка вимагається до стягнення. Початкова сума становила 119 693,16 грн, проте, через допущену технічну помилку, вона була зменшена до 1 196,94 грн. 
Представник відповідача повідомив, що не отримував відповідь на відзив та не ознайомлений з його змістом. У зв`язку з цим, представником відповідача було заявлено усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для обґрунтування правової позиції та надання до суду відповідних заперечень/пояснень.
Заяву про зменшення позовних вимог прийнято судом до розгляду, спір розглядається з урахуванням поданої заяви.
Ухвалою суду від 14.01.2026 суд відклав підготовче засідання на 04.02.2026 о/об 11 год. 00 хв.
У системі “Електронний суд” 19.01.2026 сформовано заяву про участь представника відповідача в режимі відеоконференції (зареєстровано в канцелярії суду за вх. 1340/08-08/26 від 19.01.2026).
Заяву представника відповідача щодо проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції судом задоволено, про що винесено відповідну ухвалу суду.
У системі “Електронний суд” відповідачем 26.01.2026 сформовано заперечення на відповідь на відзив (зареєстровано в канцелярії суду за вх. 2007/08-08/26 від 27.01.2026). Представник відповідача просить суд прийняти заперечення та врахувати їх під час розгляду справи.
У підготовчому засіданні 04.02.2026 брали участь позивач та представник відповідача.
Під час підготовчого засідання судом розглянуті питання, передбачені частиною 2 ст. 182 ГПК України.
Судом у підготовчому засіданні 04.02.2026 з`ясовано у сторін, чи про всі обставини повідомлено суд, чи всі докази подані, чи можливо закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті.
Позивач та представник відповідача повідомили суд, що ними повідомлено про всі обставини, всі докази надані, та не заперечили проти призначення справи до судового розгляду по суті.
Ухвалою від 04.02.2026 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, закрив підготовче провадження. Розгляд справи по суті призначив на 11.03.2026 о 12 год. 30 хв.
У судовому засіданні 11.03.2026 брали участь позивач та представник відповідача. 
Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.
Відповідач заперечив проти позову. 
Суд оголосив протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 01.04.2026 о 12 год. 30 хв.
У судовому засіданні 01.04.2026 брали участь позивач та представник відповідача. Ухвалою суду від 01.04.2026, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву до 09.04.2026 о 14 год. 15 хв.
У судовому засіданні 09.04.2026 брали участь позивач та представник відповідача. 
Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічного засобу, відповідно до положення ст. 222 ГПК України.
Суд закінчив з`ясування обставин справи та дослідження доказів, провів судові дебати, на підставі ст. 219 ГПК України оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення та повідомив про відкладення його проголошення до 20.04.2026 о 15 год. 30 хв. 
Суд 20.04.2026 проголосив вступну та резолютивну частини рішення. 

Стислий виклад позицій позивача, відповідача.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що між ним та відповідачем 23.05.2024 укладено договір №23/05-24 СОБ__ суборенди нежитлового приміщення.
Після закінчення строку дії договору, 23.05.2025, відповідач продовжував користуватися нерухомим майном.
Акт приймання-передачі майна з оренди підписано сторонами 11.09.2025.
Разом з цим, відповідач за користування нежитловим приміщенням після закінчення строку дії договору суборенди плату позивачеві не сплачував, що стало підставою для пред`явлення позову про стягнення за вказаний період заборгованості з орендної плати, пені, штрафу, суми комунальних послуг.
Окрім цього, позивач зазначає, що відповідачем завдано шкоду нежитловому приміщенню під час його використання, яка відповідачем у добровільному порядку не відшкодована.
Зазначене стало підставою для пред`явлення вимог про стягнення такої шкоди (витрат на проведення ремонтних робіт).
Також позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути позивачу майно за переліком, яке було передано разом із нежитловим приміщенням.
Позов обґрунтовано ст. ст. 11, 509, 525, 526, 549, 610, 611, 612, 626, 628, 619, 631, 638, Цивільного кодексу України.
Заперечуючи проти позову, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованим та таким, що не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи власну позицію, вказує, що відповідач не використовував суборендоване приміщення після 03.07.2025, до цієї дати оплатив усі належні платежі. Позивач, у свою чергу, відмовився прийняти приміщення 03.07.2025, що підтверджується актом, складеним відповідачем та засвідченим двома свідками. Також уважає, що позивачем не доведено розмір шкоди, заявленої до стягнення.

Обставини справи, встановлені судом, та докази, що їх підтверджують.
Між Фізичною особою – підприємцем Маловічко Г.А. (далі за текстом - Позивач) та Фізичною особою – підприємцем Луценко І.В. (далі за текстом - Відповідач) 23.05.2024 було укладено договір № 23/05-24 СОБ__ суборенди нежитлового приміщення (далі – Договір).
Відповідно до п. п. 1.1, 1.2, 1.7 Договору, Орендар (Позивач) зобов`язався передати Суборендарю (Відповідачу) в тимчасове платне користування Суборенду) частину нежитлового приміщення № 62 літ А-5 за адресою: Україна, м. Запоріжжя, пр. Соборний, будинок 44, загальною площею 45,9 м2 для ведення торгівельної діяльності з реалізації товарів медичного призначення та товарів реабілітації. (надалі - Приміщення).
Стан Приміщення дозволяє Суборендарю використовувати його відповідно до цільового призначення та умов даного Договору (п. 1.3).
Згідно з п. 2.1. Договору приміщення передається Орендарю на підставі акту приймання – передачі, у якому вказується опис його технічного стану. Акт приймання передачі може мати додаток у вигляді фото – таблиці (додаток 2). Станом на день підписання Акту приймання – передачі Приміщення від Орендаря до Суборендаря стан приміщення зафіксовано у Додатку 2, що є невід`ємною частиною даного договору. 
Відповідно до умов Договору та згідно акту приймання – передачі нежитлового приміщення 23.05.2024 Позивач передав, а Відповідач прийняв частину нежитлового приміщення, зазначеного в договорі. 
Відповідно до пункту 11.1 даний договір набуває чинності, починаючи з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 23.05.2025 але в будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором. 
За пунктом 2.3 договору, по закінченні дії строку суборенди або припиненні договору з інших підстав суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендарю протягом 1 (одного) робочого дня з дати закінчення строку суборенди або розірвання договору оренди з ініціативи орендаря у придатному стані з урахуванням нормального зносу.
Повернення приміщення суборендарем орендарю здійснюється на підставі акту приймання – передачі, що підписується сторонами. Орендна плата нараховується до моменту узгодження (підписання) акту приймання – передачі сторонами договору (орендарем та суборендарем). У випадку вчинення будь-яких дій Суборендарем щодо залишення приміщення, що є предметом оренди без підписання акуту приймання – передачі до суборендаря застосовуються додаткові штрафні санкції передбачені розділом 8 договору. Факт залишення приміщення фіксується актом Орендаря та даний акт потребує узгодження з Суборендарем (пункт 2.4 договору).
За пунктом 2.5 договору після закінчення строку суборенди або у випадку розірвання або припинення договору до закінчення дії строку суборенди, у випадку нанесення діями суборендаря шкоди приміщенню, або відмови однієї із сторін підписувати Акт приймання-передачі приміщення, сторони складають Акт обстеження приміщення, даний Акт складається та підписується за участю обох Сторін або їх уповноважених представників. У разі складення та підписання Акту обстеження Приміщення лише Орендарем або його уповноваженим представником, даний Акт вважається неузгодженим та не підлягає виконанню.
У випадку, якщо приміщення передається разом з майном Орендаря (обладнання, меблі тощо), перелік цього майна та його вартість вказуються в Акті приймання-передачі та підлягає поверненню Орендарю разом з Приміщенням (п. 2.6 договору).
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що строк Суборенди Приміщення обліковується в межах дії даного Договору, починає свій перебіг з моменту передачі Приміщення Суборендарю та Актом приймання передачі та закінчується поверненням Орендарю Приміщення за відповідним Актом приймання-передачі про повернення Приміщення. 
Згідно з пунктом 4.1 договору вартість суборенди приміщення складає 24 000,00 яка сплачується щомісячно до 10-го числа поточного місяця за який проводиться розрахунок.
Сторони погодили, що суборендна плата за приміщення починає нараховуватися з моменту підписання сторонами даного договору та акту приймання – передачі приміщення (пункт 4.2 договору). 
За пунктом 4.5 договору сторонами погоджено, що незважаючи на те, що для зручності суборендаря орендар може до 10-го числа кожного відповідного місяця виставляти суборендарю рахунок, суборендар зобов`язаний сплачувати орендну плату не пізніше строку, зазначеному в даному договорі незалежно від факту одержання суборендарем таких рахунків. 
Якщо буде потреба визначення розміру орендної плати за певну частину місяця або за певну кількість днів, для цього розмір орендної плати за один місяць може бути розділений на кількість календарних днів у відповідному місяці і помножений на кількість днів фактично використаних суборендарем для оренди (пункт 4.7 договору). 
За пунктом 4.9 договору в орендну плату не входять витрати за комунальні послуги (вода, електроенергія, опалення, послуги утримання будинку і прибудинкової території, сигналізація, вивіз сміття, ліфту, охорони, тощо). Оплата зазначених рахунків відшкодовується Орендарю суборендарем на підставі виставлених рахунків, що підлягають безумовній оплаті.
Орендар зобов`язаний у випадку закінчення строку дії даного Договору або його дострокового припинення прийняти за актом приймання-передачі від Суборендаря Приміщення у відповідності з умовами даного Договору (п. 5.1.2); по закінченню терміну дії даного Договору чи його розірванню прийняти Приміщення від Суборендаря та підписати відповідний акт приймання-передачі (п. 5.1.7).
На підставі п. 5.4.1 договору Суборендар взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, забезпечувальний платіж, інші платежі, передбачені даним договором у відповідності до його умов; при припиненні договору повернути орендарю приміщення у відповідності з умовами договору.
Положеннями 5.4.5 Договору передбачено обов`язок Суборендаря негайно повідомляти Орендаря про будь-які пошкодження, аварії або інші події, внаслідок яких нанесені (можуть бути нанесені) збитки Приміщенню, а також своєчасно вжити всіх можливих заходів до запобігання пошкодження (знищення) Приміщення. У разі, якщо Приміщення було частково пошкоджено, зруйновано або постраждало від інших зовнішніх факторів внаслідок дій або бездіяльності Суборендаря, його працівників, агентів, підрядників, відвідувачів, запрошених осіб, Суборендар зобов`язаний здійснити роботи з усунення таких пошкоджень та приведення Приміщення до попереднього стану за власною ініціативою або на підставі письмової вимоги Орендаря, в якій зазначається строк для здійснення таких робіт. У випадку відмови Суборендаря здійснити такі роботи або затягування здійснення таких робіт більше ніж на 14 днів, Орендар має право самостійно залучити підрядні організації для здійснення таких робіт, витрати на оплату яких Суборендар зобов`язаний відшкодувати протягом п`яти банківських днів з моменту надання Орендарю рахунку та копій відповідних документів, які підтверджують такі витрати.
Розділом 8 Договору передбачена відповідальність сторін.
Так, згідно з п. 8.2 у випадку несвоєчасної або не в повному обсязі оплати орендної плати, Суборендар сплачує Орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми прострочених платежів за кожний день прострочення.
Відповідно до п. 8.3 Договору, якщо період прострочення орендної плати перевищує 30 календарних днів, то Суборендар зобов`язаний сплатити Орендарю штрафні санкції у розмірі 8% від простроченої суми грошового зобов`язання за кожен день прострочення такого зобов`язання.
За положеннями п. 8.6 Договору у випадку невиконання або неналежного виконання Суборендарем зобов`язання по поверненню Приміщення Орендарю та не складення Акту обстеження Приміщення відповідно до п. 2.4 даного Договору Суборендар сплачує Орендарю штрафні санкції в розмірі 10% від розміру орендної плати за кожен день невиконання зобов`язання щодо належного повернення приміщення за підписаним Орендарем та Суборендарем актом приймання-передачі. Приміщення вважається переданим у разі підписання Акту повернення обома сторонами.
У разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) Приміщення, Суборендар зобов`язується відшкодувати нанесені збитки Орендарю, якщо дані збитки було доведено та вони були нанесені діями Суборендаря (п. 8.8 договору).
Відповідно до п. 11.1 Договору даний Договір набуває чинності, починаючи з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 23.05.2025, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за цим Договором.
Строк дії договору суборенди припинився 23.05.2025 у зв`язку з закінченням строк дії договору суборенди (абзац 4 пункту 11.2 договору).
Договір, Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 23.05.2024 підписано сторонами без зауважень та скріплено печатками. Умови договору сторонами не оспорюються.
Після закінчення строку дії договору Суборендар продовжував користуватись нерухомим майном, що підтверджено Суборендарем (лист від 24.06.2025 №24/06/2025). 
Так, Відповідач звернулась до Позивача з листом № 24/06/2025 від 24.06.2025, в якому, з огляду на закінчення строку договору оренди, проте продовження фактичного користування приміщенням, запропонувала укласти додаткову угоду про продовження строку дії Договору № 23/05-24 СОБ___ суборенди нежитлового приміщення від 23.05.2024 до 03.07.2025 та гарантувала здійснити оплату суборендних платежів та комунальних платежів відповідно до кількості днів користування Приміщенням. Також, у даному зверненні Відповідач просила Позивача з`явитися особисто або забезпечити присутність уповноваженого представника для обстеження та прийняття Приміщення з суборенди.
Разом з цим, додаткова угода у запропонованій Відповідачем редакції сторонами не підписувалась.
Відповідачем 03.07.2025 за участю двох свідків ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) та складено Акт приймання-передачі про повернення нежитлового приміщення з фотофіксацією стану Приміщення та Акт обстеження нежитлового приміщення. Після чого, як стверджує відповідач, Приміщення було закрито, так як Відповідач вже на той час вивезла своє майно, що і бачив Позивач, тому у Приміщенні Відповідач більше не з`являлася. 
У подальшому, 08.07.2025 Відповідач направила на адресу Позивача повторне звернення з підписаним зі сторони Відповідача та двох свідків Акт приймання передачі про повернення приміщення з суборенди з фото фіксацією Приміщення, підписаний зі сторони Відповідача та двох свідків Акт обстеження стану приміщення з урахуванням фактичного стану Приміщення на момент його повернення, підписану зі сторони Відповідача додаткову угоду про продовження строку дії Договору на час фактичного користування Приміщення та платіжну інструкцію № 4146 від 08.07.2025 року. Також, у даному зверненні від 08.07.2025 Відповідач просила Позивача узгодити механізм повернення комплекту ключів від Приміщення.
Листом від 17.07.2025 Позивачем повідомлено Відповідача про те, що оскільки лише за спливом 1 (одного) місяця після припинення договору суборенди Суборендарем 24.06.2025 здійснюється направлення звернення про продовження строку дії договору від 23.05.2024 по 03.07.2025 (відповідне звернення отримано 01.07.2025 що підтверджується трекінгом Укрпошта), а стан приміщення, переданого Відповідачеві, не відповідає придатному стану з урахуванням нормального зносу, відповідно, шкода, завдана приміщенню підлягає відшкодуванню. Щодо повернення приміщення із суборенди вказано на необхідність приведення приміщення, використовуваного Відповідачем, у стан переданого, зазначено про наявність поточної заборгованості перед Позивачем за користування приміщенням.
Листом від 12.08.2025 вих. №12/08 Відповідач повідомив про часткове відхилення вимог Позивача про приведення приміщення у належний стан з огляду на пошкодження приміщення унаслідок ракетного удару по місту Запоріжжя, який здійснено 18.10.2023, вказано на можливість приведення до попереднього стану облицьованої кахельної плитки, у швах якої знаходяться отвори від болтів, заміни освітлювального приладу та демонтажу кріплень, які залишилися у відкосах вікон та на яких трималося телевізійне обладнання. Щодо оплати заборгованості запропоновано направити акт звіряння взаєморозрахунків.
Листом від 04.09.2025 №04/09/-25 Позивач зазначив про те, що у приміщенні наявні пошкодження облицювальної кахельної плитки на стінах та підлозі приміщення, непрацюючий освітлювальний прилад, пошкодження відкосів на дверях та вікнах, пошкодження підвіконня, яке перебуває у повністю зношеному стані через розміщення на ньому спеціалізованого обладнання. непридатний до експлуатації стан каналізаційної системи, Загальний стан приміщенн не відповідає первинному стану через численні пошкодження. Приміщення потребує повного фарбування стін. З метою забезпечення фіксації стану приміщення за участі Відповідача та уповноважених ним представників (на підставі відповідних документів) запропоновано забезпечити фактичну передачу приміщення 11.09.2025 за адресою: місто Запоріжжя проспект Соборний, будинок 44. 
У подальшому, 11 вересня 2025 року, сторонами підписано Акт приймання – передачі (повернення) приміщення, у якому зазначено стан приміщення на момент його повернення: 
- відкоси на дверях і вікнах – пошкоджені, відновлення не виконано;
- підвіконня – зношені, заміна не проведена;
- каналізація – непрацююча, ремонт не виконано;
- стіни – потребують перефарбуванні, фарбування не відповідає первісному стану;
- кафельна плитка – пошкоджена, відновлення не проведено;
- підлогове покриття – пошкоджене, є отвори, ремонт не виконано;
- освітлення – один світильник не працює,не відновлено.
Згідно з пунктом 3 акту приймання – передачі (повернення) приміщення вказано про передачу приміщення без наявного (попередньо переданого за актом від 23.05.2024 року) майна. 
За приміткою, вчиненою Відповідачем «з викладеним у акті не згодна, приміщення було передано з ушкодженнями, які сталися після ракетно-дронової атаки РФ на місто Запоріжжя. Причинно-наслідковий зв`язок між моїм користуванням приміщенням та зазначеними пошкодженнями відсутній. Ключі від приміщення передано, Орендарем прийнято 11.09.2025. При цьому, слід зазначити що я погоджуюсь з приведенням до попереднього стану облицьованої кахельної плитки, у швах якої знаходяться отвори від шурупів, замінити освітлювальний прилад та прибрати кріплення, які знаходились у відкосах вікон на яких трималось телевізійне обладнання.».
У подальшому, після приймання – передачі (повернення) сторонами здійснювалось листування з приводу наявної заборгованості Відповідача та необхідності виконання ним зобов`язань з приведення приміщення у належний стан. 
Листом від 16.09.2025 №16/09-25 Позивач повідомив Відповідача про необхідність проведення відновлювальних робіт на суму 49 000,00 грн. (рахунок від 11.09.2025) та необхідність оплати заборгованості за період з 23.06.2025 по 30.06.2025 на суму 6 400,00 грн згідно з актом звіряння розрахунків. 
У відповідь на цей лист Відповідач повідомив про те, що 25.09.2025 ним здійснено погашення заборгованості за період з 23.06.2025 по 30.06.2025, що стосується оплати вартості відновлювальних робіт на суму 49 000,00 грн що включає в себе: ремонт стінового покриття, облицювальної кахельної плитки – 28 000,00 грн, заміна світильника – 500,00 грн, відновлення віконних відкосів – 15 000,00 грн, заміна підвіконня – 5 500,00 грн, то зазначені роботи Відповідач готова виконати власними силами (лист від 29.09.2025 №29/09). 
Листом від 15.10.2025 №13 Позивач повідомив Відповідача про необхідність відшкодування вартості ремонтних робіт у приміщенні, які могли би бути виконані Відповідачем самостійно, до моменту повернення приміщення 11.09.2025 (тобто в ході всього періоду користування приміщенням, особливо після виявлення недоліків Позивачем та їх неспростування Відповідачем). Крім того, повідомлено Відповідача про необхідність оплати заборгованості з орендної плати за час фактичного користування приміщенням (до 11.09.2025) а сааме – за липень 2025 року, серпень 2025 року, 11 днів вересня 2025 року, а також оплати експлуатаційних витрат відповідно до виставлених рахунків. Оскільки за актом повернення приміщення не було повернуто майно, яке передавалось разом із приміщенням, Позивач повідомив Відповідача про необхідність повернення індивідуально визначеного майна, переданого за актом передачі від 23.05.2024.
У листі від 24.10.2025 вих 24/10 Відповідач повідомив про відхилення пропозиції оплатити заборгованість за користування приміщенням до 11.09.2025, оскільки визнав користування ним лише до 03.07.2025, щодо відшкодування шкоди, завданої приміщенню, зазначив про відсутність вини у нанесенні шкоди (у зв`язку з ракетно-дроновою атакою яка мала місце 18.10.2023) та про можливість самостійного проведення ремонтних робіт.
Станом на час звернення з позовом до суду, як зазначає Позивач, виставлені ним рахунки за користування приміщенням, відшкодування вартості ремонтних робіт Відповідачем не оплачені.

Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення. Висновки суду.
Правовідносини сторін регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, на підставі договорів та інших правочинів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 774 ЦК України врегульовано відносини щодо піднайму (суборенди) майна. Так, передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. 
До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.
Зважаючи на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем виникли господарські відносини з виконання договору піднайму – суборенди нежитлового приміщення № 23/05-24 СОБ__ від 23.05.2024.
За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 ЦК України).
Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України та статей 283- 291 Господарського кодексу України (далі – ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частинами першою та шостою статті 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
У частині першій статті 284 ГК України законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
За частиною першою статті 773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.
Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).
Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою статті 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.
Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 сформулювала правовий висновок щодо правового режиму користування майном під час дії та у разі припинення договору найму (оренди).
Верховний Суд виснував, що за змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди) (далі - Договір), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, Договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим Договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами). 
Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до частини першої статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.
За змістом наведених норм, Договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії Договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами Договору; а припинення Договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі.
Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на викладене, врахувавши висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, суд виснує, що у даній справі відсутні підстави для стягнення з відповідача, орендної плати, витрат на комунальні послуги, пені та штрафу, оскільки договір суборенди припинив свою дію 23.05.2025.
Щодо позовних вимог про стягнення витрат на проведені ремонтні роботи у розмірі 49000,00 грн суд зазначає таке.
Положеннями ст. 779 ЦК України визначено, що наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.
Як зазначалось у попередньому розділі рішення суду, відповідно до п. 2.5 договору після закінчення строку суборенди або у випадку розірвання або припинення договору до закінчення дії строку суборенди, у випадку нанесення діями суборендаря шкоди приміщенню, або відмови однієї із сторін підписувати Акт приймання-передачі приміщення, сторони складають Акт обстеження приміщення, даний Акт складається та підписується за участю обох Сторін або їх уповноважених представників. У разі складення та підписання Акту обстеження Приміщення лише Орендарем або його уповноваженим представником, даний Акт вважається неузгодженим та не підлягає виконанню.
Пунктом 5.4.5 Договору визначено обов`язок Суборендаря здійснити роботи з усунення пошкоджень та приведення Приміщення до попереднього стану за власною ініціативою або на підставі письмової вимоги Орендаря, в якій зазначається строк для здійснення таких робіт. У випадку відмови Суборендаря здійснити такі роботи або затягування здійснення таких робіт більше ніж на 14 днів, Орендар має право самостійно залучити підрядні організації для здійснення таких робіт, витрати на оплату яких Суборендар зобов`язаний відшкодувати протягом п`яти банківських днів з моменту надання Орендарю рахунку та копій відповідних документів, які підтверджують такі витрати.
У разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) Приміщення, Суборендар зобов`язується відшкодувати нанесені збитки Орендарю, якщо дані збитки було доведено та вони були нанесені діями Суборендаря (п. 8.8 договору).
Відтак, виходячи із системного тлумачення наведених положень Договору, обов`язок Суборендаря з відшкодування шкоди, завданої суборендованому приміщенню, виникає за доведеності його винних дій зі спричинення такої шкоди та наявності відповідних доказів як факту нанесення такої шкоди, так і її розміру.
Як установив суд та підтвердили сторони, Акт обстеження приміщення відповідно до положень п. 2.5 Договору не складався та не погоджувався.
Позивачем не надано суду й інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту, характеру пошкодження приміщення та розміру шкоду (як то, але не виключно: дефектного акту, кошторису тощо).
Так, на підтвердження заявлених позовних вимог у розмірі 49000,00 грн позивач надав суду копію договору №11/09-25 МБЗ, укладеного між ФОП Маловічко Г.А. (Замовник) та ТОВ «МАНКИ БРАЗЕРС» (Виконавець), предметом якого є виконання ремонтних робіт у приміщенні за адресою: пр.. Соборний, буд. 44, Літ. А-5, приміщення 62, площею 45,9 кв.м.
Відповідно до п. 3.1 зазначеного договору Виконавець зобов`язується провести ремонт протягом 30 робочих днів з моменту підписання договору. У разі, якщо роботи вимагають великих трудовитрат, терміни ремонту узгоджуються Виконавцем та Замовником, про що укладається додаткова угода, яка є невід`ємною частиною даного договору (п. 3.2). Виконані ремонтні роботи приймаються представниками обох сторін на місці проведення ремонту. При відсутності зауважень з боку Замовника підписується акт виконаних робіт (п. 3.2).
Положеннями розділу 2 договору визначено, що вартість ремонту згідно переліку робіт становить 49000,00 грн. Оплата за виконані ремонтні роботи проводяться сплатою на безготівковий розрахунок, з дати приймання Акту виконаних робіт, згідно акту та умов вказаних в договору за письмовою вимогою Замовника.
Відповідно до переліку ремонтних робіт такі роботи становили: ремонт облицювальної плитки на стіновому покриттю – 28000,00 грн; заміна світильника – 500 грн; відновлення віконних відкосів – 15000,00 грн; заміна підвіконня – 5500 грн. Підсумок – 49000,00 грн.
Також позивачем надано копію акту надання послуг №ЗП000000074 від 17.11.2025 на зазначену суму, підписаного Виконавцем і Замовником.
Водночас позивачем не надано доказів реальності понесених витрат та їх необхідності.
Отже, суд приходить до висновку, що факт заподіяння шкоди та її розмір не підтверджено належними та допустимими доказами.
Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Із приводу позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу майно, передане за Актом приймання-передачі від 23.05.2024 за договором №23/05-24 СОБ___, а саме: двері вхідні металопластикові з ручками та замком (1), решітка розсувна (1), вікно металопластик скло комплект (1), металопластик скло комплект (2), кондиціонер з пультом (1), каналізаційна установка Сололіфт (1), унітаз компакт (1), лічильник електроенергії (1), автовимикач (14), лічильник холодної води (1), світильник стельовий (5), умивальник (1), кран обігрівач (1), двері міжкімнатні з ручкою та замком (1), вимикач (2), розетка силова (12), плитка керамічна (45,9 кв.м), плитка керамічна вхід 30х30 (1), ключі (1) – суд прийшов до таких висновків.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
У п. 2.6 договору сторони погодили, що у випадку, якщо приміщення передається разом з майном Орендаря (обладнання, меблі тощо), перелік цього майна та його вартість вказуються в Акті приймання-передачі та підлягає поверненню Орендарю разом з Приміщенням.
Суд зазначає, що виходячи із наведеного вище переліку майна, про повернення якого просить позивач, воно є невіддільним від приміщення. Акт приймання-передачі (повернення) майна із суборенди складений позивачем та підписаний сторонами (із зауваженнями відповідача).
Зі змісту акту не встановлено відсутність переліченого майна у приміщенні на момент його передачі – 11.09.2025.
При цьому в акті містяться зауваження Орендаря до стану приміщення, до яких не включено відсутність майна, про передачу якого висунуто позовну вимогу.
На час розгляду справи судом приміщення перебуває у володінні Орендаря та, за його твердженням, передано у користування третім особам.
Відтак, позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути позивачу майно, передане за Актом приймання-передачі, із урахуванням характеру такого майна, у даному випадку не є ефективним способом захисту.
Натомість, у випадку відсутності такого майна, його пошкодження, про що стверджувалось позивачем у листуванні із відповідачем та під час судових засідань, належним та ефективним способом захисту є пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди, стягнення вартості такого майна тощо, за наявності до того підстав.
З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенню позову в цій частині через неефективний спосіб захисту, обраний позивачем.
У силу приписів ст. 129 Конституції України, ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) однією із засад господарського судочинства є змагальність. 
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Положеннями ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зауважує, що важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні існують такі основні стандарти доказування: «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України: змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, тобто фактично впроваджено у господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, із введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, ураховуючи вище встановлені обставини, предмет та визначені підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Щодо решти пояснень та доводів учасників справи суд зауважує таке.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд із цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову у даній справі не спростовує.

Судові витрати.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
З огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати із відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 11, 13, 14, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено та підписано 30.04.2025.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя І.Є. Лєскіна