ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Черкаси Справа № 925/1563/25

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Рябенькою Я.В., за участю представників:
від позивача: Блоха Я.М. – адвокат,
від відповідача: Савоста С.В. – адвокат
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу
за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» 
до Акціонерного товариства «Черкасиобленерго»
про стягнення 3 331 228,78 грн,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Азот» (вул. Героїв Холодного Яру, 72, м. Черкаси, 18030, код ЄДРПОУ 00203826) (ПрАТ «Азот») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Акціонерного товариства «Черкасиобленерго» (вул. Гоголя, 285, м. Черкаси, 18002, код ЄДРПОУ 22800735) (АТ «Черкасиобленерго») про стягнення 806 301,37 грн 3 % річних та 2 524 927,41 грн інфляційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 23.08.2016 № 264-304 (договір).
Сплачений при звернені до суду судовий збір позивач просить стягнути з відповідача.
Ухвалою від 22.12.2025 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.
Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.
16 лютого 2026 року від відповідача надійшло письмове пояснення, згідно з яким у задоволенні позову він просить відмовити. 
У підготовчому засіданні, що відбулося 17.02.2026 за участю обох сторін, суд протокольною ухвалою оголосив перерву у судовому засіданні до 11:30 04.03.2026.
Після перерви представники сторін не з`явилися.
02 березня 2026 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 04 березня 2026 року від відповідача надійшло заперечення на вказане клопотання. 
Ухвалою від 04.03.2026 суд задовольнив клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання, підготовче засідання відклав на 07.04.2026.
11 березня 2026 року від позивача надійшло заперечення на пояснення відповідача.
06 квітня 2026 року від відповідача надійшло додаткове письмове пояснення.
Суд протокольною ухвалою від 07.04.2026 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 11:30 26.05.2026.
У судовому засіданні, що відбулося 26.05.2026 за участю представників сторін, суд заслухавши вступне слово представників сторін, усні пояснення, перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів. Надано можливість представникам сторін на стадії судових дебатів висловити свої правові позиції щодо спірних правовідносин та обмінятись репліками. Позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач проти позову заперечив повністю, зокрема з тих підстав, що позивач безпідставно нарахував 3 % річних та інфляційні втрати за порушення виконання грошового зобов`язання за договором, оскільки на зобов`язання розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (ЦК України). Суд завершив розгляд справи по суті, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення. 
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) у судовому засіданні 01.06.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Виклад позицій учасників судового процесу.
Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що 23 серпня 2016 року між сторонами був укладений договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 264-304, згідно з умовами якого він передав Публічному акціонерному товариству «Черкасиобленерго» фінансову допомогу в розмірі 9 000 000,00 грн. Відповідач не повернув суму фінансової допомоги у встановлений договором строк. Господарський суд Черкаської області рішенням від 29.05.2019 у справі № 925/1384/18 стягнув з Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Азот» 9 000 000,00 грн неповернутої фінансової допомоги, 2 764 320,99 грн інфляційних нарахувань, 599 731,87 грн три проценти річних та 185 458,64 грн витрат на сплату судового збору; рішенням від 11.04.2023 у справі № 17-14-01/1494(925/46/23) – 4 613 110,06 грн інфляційних втрат, 1 068 904,11 грн три проценти річних та 85 230,21 грн судового збору. 
За періоди прострочення виконання зобов`язання, що не увійшли у вищевказані судові рішення, позивач здійснив розрахунки, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат в розмірі 2 524 927,41 грн за період з листопада 2022 року по жовтень 2025 року та 3 % річних в розмірі 806 301,37 грн за період з 06.12.2022 по 30.11.2025.
Одночасно позивач зазначає, що позовна заява подана з дотриманням строків позовної давності, внаслідок їх продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану.
Відповідач зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позики та на нього розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. При цьому посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22, від 28.05.2025 у справі № 578/970/22, постанову Пленуму Верховного Суду від 07.02.2025 № 6 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, у вигляді обов`язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення», за наявності в Україні воєнного, надзвичайного стану, відповідач звільнений від нарахування 3 % річних, інфляційних втрат у спірний період.
Відповідач вважає, що позивач безпідставно нарахував 3 % річних та інфляційні втрати за порушення виконання грошового зобов`язання за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, оскільки у період існування особливих правових наслідків – протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до відповідача, як сторони договору, застосовуються особливі наслідки – звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України. Просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
На заперечення відповідача позивач зауважує, що за умовами договору строк повернення фінансової допомоги встановлено 30.09.2016. Впродовж майже 10 років відповідач не виконав зобов`язання за договором. Просить взяти до уваги, що умови договору не передбачають звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне повернення фінансової допомоги та не змінюють строки її повернення і не ставлять у залежність від зобов`язань відповідача перед третіми особами.
Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. 
Позивач вважає, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, на підставі норми пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, оскільки дана норма не розповсюджується на спірні правовідносини. В даних правовідносинах позивач надавав відповідачу саме безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, а не позику. Так, у підпункті 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено поняття поворотної фінансової допомоги – це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Водночас, підпунктом 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що позика – це грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики. 
Позивач зазначає, що є звичайним учасником господарських відносин, не є професійною фінансовою установою, не видає кредитів, не має жодних ліцензій, не отримує жодної плати за надання грошової допомоги іншим підприємствам. Крім того, правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, не підпадають під регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» чи Закону України «Про споживче кредитування». 
Зауважує, що норми законів повинні застосовуватись системно та послідовно, з урахуванням мети, для якої вони були прийняті, тим паче якщо йде мова про звільнення якихось осіб від відповідальності. Позивач вважає, що в даному випадку застосовувати пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень безвідносно до суб`єктного складу правовідносин та сфери господарювання, в якій вони виникають, не до вразливої фізичної особи для її захисту щодо отриманого кредиту у фінансовій установі, а фактично для захисту великого підприємства, яке веде господарську діяльність, отримує прибутки та отримає вигоду від такого застосування норм – є недопустимим. 
Відмова позивачу у стягненні з відповідача грошових коштів, які є компенсацією за тривале невиконання тим своїх обов`язків за договором та невиконання рішення суду, – нівелює справедливу рівновагу та буде порушувати визначені законом та Конституцією України права позивача, в тому числі його право на легітимні очікування виконання зі сторони відповідача судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку такого невиконання – легітимні очікування захисту зі сторони держави у вигляді стягнення з відповідача грошової компенсації. Не забезпечить баланс інтересів сторін, безпідставно покладе негативні фінансові наслідки порушення грошового зобов`язання відповідачем саме на позивача. Списання господарських санкцій призведе до порушення прав позивача, порушення принципу справедливості, а також суперечитиме основним засадам судочинства з рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, верховенству права та завданням господарського судочинства зі справедливого, неупередженого вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, закріплених у ст. 129 Конституції та ст. 236 ГПК України.
На противагу відповідач доводить, що укладений сторонами договір є договором позики, яким встановлено безвідсотковість позики, на який розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який не передбачає вказаного позивачем суб`єктного обмеження учасників, поширюючи цю норму на усіх позичальників за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), не позбавляє позикодавців передбачених договорами поворотної фінансової допомоги виплат, а є способом Держави зберегти економіку України від потрясінь завданих агресією російської федерації захистивши інтереси учасників цивільних правовідносин.
Фактичні обставини справи.
Господарський суд Черкаської області рішенням від 29.05.2019 у справі № 925/1384/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Азот» до Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про стягнення 13 631 653,58 грн позов задовольнив частково і стягнув з Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Азот» 9 000 000,00 грн неповернутої фінансової допомоги, 2 764 320,99 грн інфляційних втрат, 599 731,87 грн три проценти річних та 185 458,64 грн витрат на сплату судового збору.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.05.2019 у справі № 925/1384/18, яке набрало законної сили і наразі є чинним, були встановлені, зокрема, такі обставини: 
- 23 серпня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Азот» як позикодавець та Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» як позичальник уклали між собою договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 264-304, згідно з п. 1.1 якого позикодавець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати позичальнику грошові кошти без нарахування відсотків за їх користування в розмірі, визначеному у п. 2.1 цього договору, а позичальник зобов`язався повернути допомогу у визначений цим договором строк;
- у п. 2.1 договору його сторони встановили, що розмір фінансової допомоги становить 9 000 000,00 (дев`ять мільйонів) гривень; 
- у п. 4.2 договору його сторони визначили строк повернення позичальником позикодавцю фінансової допомоги до 30 вересня 2016 року;
- на виконання договору Публічне акціонерне товариство «Азот» перерахувало Публічному акціонерному товариству «Черкасиобленерго» на його рахунок в установі банку фінансову допомогу в сумі 9 000 000,00 грн фінансової допомоги;
- Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» свої зобов`язання за договором щодо повернення Публічному акціонерному товариству «Азот» фінансової допомоги в сумі 9 000 000,00 грн у строк до 30.09.2016 і після цієї дати не виконало; 
- за порушення встановленого п. 4.2 договорустроку повернення фінансової допомоги Публічне акціонерне товариство «Азот» на суму неповернутої фінансової допомоги в розмірі 9 000 000,00 грн нарахувало до сплати передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні нарахування в сумі 2 764 320,99 грн за період прострочення із жовтня 2016 року по листопад 2018 року та три проценти річних в сумі 599 731,87 грн за період прострочення з 01.10.2016 по 20.12.2018.
В подальшому Публічне акціонерне товариство «Азот» було перейменоване у Приватне акціонерне товариство «Азот», що підтверджується відомостями із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Господарський суд Черкаської області рішенням від 11.04.2023 у справі № 17-14-01/1494(925/46/23), у якій брали участь ті самі сторони, стягнув з відповідача нарахованих на вказану суму неповернутої фінансової допомоги інфляційних втрат в сумі 4 613 110,06 грн за період прострочення з грудня 2018 року по жовтень 2022 року та трьох процентів річних в сумі 1 068 904,11 грн за період прострочення з 21.12.2018 по 05.12.2022. Вказане рішення набрало законної сили. 
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України встановлені у рішеннях обставини не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі сторони.
В подальшому Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» було перейменовано в Акціонерне товариство «Черкасиобленерго».
Позивач зазначає, що відповідач продовжує зволікати з виконанням судового рішення від 29.05.2019 у справі № 925/1384/18, яке залишається невиконаним в частині сплати основного боргу.
У вказаній справі позивач здійснив розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання за договором.
Предметом даного спору є стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 524 927,41 грн за період з листопада 2022 року по жовтень 2025 року та 3 % річних в розмірі 806 301,37 грн за період з 06.12.2022 по 30.11.2025.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.
За правовим характером договір поворотної фінансової допомоги являє собою договір позики (частина перша статті 1046 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19.
Підпунктом 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що поворотна фінансова допомога – це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з приписами статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22.07.2025 у справі № 910/4747/24, від 20.05.2025 у справі № 916/2098/24.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Верховний Суд у постанові від 28.05.2025 у справі № 578/970/22, порівнюючи диспозицій норм підпункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України та статті 1046 Цивільного кодексу України дійшов висновку про наявність спільних ознак правових відносин, що виникають на підставі обох договорів та, відповідно, їх несуперечливе правове регулювання. Верховний Суд виснував, що договір поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору потрібно керуватися положеннями Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.
Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22, здійснюючи аналіз положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, дійшов висновку (п. 24), що на договір про надання поворотної фінансової допомоги розповсюджується дія пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
У постанові від 07 лютого 2025 року № 6 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, у вигляді обов`язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення» Пленуму Верховного Суду дійшов висновку, що обґрунтованих підстав для звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, у вигляді обов`язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, немає.
Висновки щодо застосування пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів про те, що дія зазначеного пункту поширюється на договори про надання поворотної фінансової допомоги наведені Верховним Судом у постановах: від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22 (договір позики); від 18.10.2023 у справі № 706/68/23 (кредитний договір); від 12.06.2024 у справі № 910/10901/23 (сплата відсоткового доходу за облігаціями); ухвалі Верховного Суду від 27.06.2024 у справі № 910/13689/23 (усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами).
Тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Такі особливості виявляються: 1) в період існування особливих правових наслідків – дія воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Вони полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошових зобов`язань за такими договорами, то вони підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до цивільного законодавства та усталеної практики Верховного Суду індекс інфляції – це не частина суми боргу, а компенсаційна складова, яка є додатковою виплатою до основної суми боргу. Тому пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України законодавець передбачив звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, зокрема, і від стягнення інфляційних втрат на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Отже, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування до відповідача, як сторони договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги застосовуються особливі наслідки – звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України. 
Пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України не може розглядатись як порушення права кредитора на мирне володіння майном, оскільки такі заходи мають тимчасовий характер та спрямовані на захист інтересів боржника в умовах воєнного стану.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті до уваги як такі, що не спростовують висновків суду.
З урахуванням викладених обставин справи, наведених норм законодавства і правових висновків Верховного Суду, що врегульовують спірні правовідносини сторін, суд відмовляє у задоволенні позову повністю. 
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки у позові позивачу відмовлено судовий збір у розмірі 49 968,43 грн, сплачений за подання позовної заяви, суд покладає на позивача.
Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 23 червня 2026 року.

Суддя О.В. Чевгуз