ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 921/143/26	

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії: головуючого судді Міліціанова Р.В., суддів Іванчук С.В., Ржепецького В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд" на Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Сталь", с. Перегуди, Бориспільський район, Київська область, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд", м. Тернопіль, 
про стягнення 6 335 472,31 грн,

за участю представників:
від позивача: Єленич В.В.
від відповідача (заявника): не прибув.

ВСТАНОВИВ:
26.03.2026 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд" на Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 залишено апеляційну скаргу без руху, встановлено апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги - протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Встановлено апелянту спосіб усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання суду: доказів сплати судового збору в сумі 2 662,40 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд" на Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви, розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні призначено на 29.04.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.04.2026 задоволено заяву ТОВ «Континент Сталь» про проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції.
14.04.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/3055/26).
24.04.2026 до канцелярії суду надійшли матеріали справи № 921/143/26.
Ухвалою суду від 29.04.2026 розгляд справи відкладено на 13.05.2026.
У судове засідання 13.05.2026 прибув представник позивача, проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві (вх.№01-04/3055/26 від 14.04.2026).
У судове засідання 13.05.2026 представник апелянта не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку зі зайнятістю уповноваженого представника в іншому судовому засіданні.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету в системі ЄСІТС.
Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Перебіг строків судового розгляду починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).
Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 Рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"); організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (Рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).
До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (Рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).
Відповідно вимог ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України).
Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, колегія суддів вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за відсутності апелянта за наявними матеріалами справи.
Заслухавши думку представника позивача, колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, враховуючи факт повторного неприбуття представника апелянта у судові засідання на стадії апеляційного провадження.

1. Короткий зміст вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Континент Сталь" подало до Господарського суду Тернопільської області через систему "Електронний суд" заяву №б/н (вх. №167) від 11.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви, шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно ТОВ "Лезер - Ленд".
В обґрунтування вимог за заявою ТОВ "Континент Сталь" зазначає, що ретельний аналіз діяльності ТОВ "Лезер - Ленд" з загальнодоступних джерел інформації свідчить про те, що це Товариство є не достатньо надійним для його контрагентів-кредиторів, а тому для ефективного захисту прав ТОВ "Континент Сталь" є потреба у забезпеченні позову, який подаватиметься відповідно до вимог та у строк визначений чинним процесуальним законодавством. Вказує, що з балансів за 2023 рік, 1 квартал 2024 та 2025 рік вбачається стрімке нарощування "непрозорих" зобов`язань (по рядках 1690 "Інші поточні зобов`язання") - зростання з 308,9 тис. грн. до 79 472 тис. грн. Наведене є індикатором, що може свідчити про штучне накопичення кредиторської заборгованості. Крім того, в Господарському суді Тернопільської області на розгляді перебувають судові справи (з загальною ціною позову більше 11 млн. грн), що свідчить про схильність ТОВ "Лезер-Ленд" до несплати боргів та ухилення від виконання своїх боргових зобов`язань.
Заявник вважає за доцільне звернутися до суду з проханням про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти ТОВ "Лезер-Ленд", що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, та у вигляді накладення арешту на нерухоме майно ТОВ "Лезер-Ленд". Така позиція зумовлена тим, що у разі забезпечення позову шляхом накладення арешту лише на грошові кошти відповідача, але при відсутності на рахунках ТОВ "Лезер-Ленд" грошових коштів, ТОВ "Континент Сталь" все одно буде позбавлений ефективного захисту. Для реального та ефективного захисту прав позивача заявник вважає за доцільне звернутися з проханням накласти арешт також на індивідуально визначене нерухоме майно відповідача.

2. Короткий зміст оскаржуваного процесуального рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 у справі №921/143/26 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Сталь" №б/н (вх. №167) від 11.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено. Накладено арешт у межах суми позову 6 335 472,31: 
1) на грошові кошти ТОВ "Лезер - Ленд", що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах;
2) на нерухоме майно ТОВ "Лезер - Ленд" (46003, Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Білецька, 1а, код ЄДРПОУ 41923921), а саме на:
а) нерухоме майно, розташоване в м. Київ:
- нежитлову будівлю літ. "А-2" - склад, загальна площа 1615,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3143049180000, за адресою вул. Жмеринська, буд. 2-А, м. Київ;
- нежитлову будівлю літ. "Б" - прохідна, загальна площа 27,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3134744080000, за адресою вул. Жмеринська, буд. 2-А, м. Київ;
- будівлю, загальна площа 595,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3068354580000, вул. Панаса Мирного, буд. 28, м. Київ;
б) нерухоме майно, розташоване в Житомирській області за адресою: вул. Вересівський Шлях, буд. 15, м. Житомир:
- будівлю, автовагова літерою "Ж", загальна площа 77,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170299318040;
- будівлю, прохідна літерою "Е", загальна площа 59,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170292318040;
- будівлю, дизблок для транспортних засобів літерою "Д", загальна площа 133,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170277918040;
- будівлю, утилізаційний блок літерою "В", загальна площа 678,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170273518040;
- будівлю, віварій літерою "Б", загальна площа 2391,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170267918040;
- будівлю, котельня літ. "М", загальна площа 502,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170068818040;
- будівлю, насосна станція з артскважиною літ. "Л", загальна площа 24,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170063318040;
- будівлю, розплідник літ. "К", загальна площа 497 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170059918040;
- будівлю, кормоцех літ. "И", загальна площа 651,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3170055518040;
- будівлю, гараж літ. "З", загальна площа 315,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31700052318040;
- будівлю, насосна автоматична установка літерою "О", загальна площа 34,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3169914618040;
- будівлю, установка для мазутопостачання літерою "Н", загальна площа 66,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3169894318040;
- будівлю, станція біологічної очистки літерою "С", загальна площа 2,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3169811118040;
- будівлю, склад дезинфіційних засобів літерою "Р", загальна площа 72,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3169803018040;
- будівлю, автоматична установка перечистки літерою "П", загальна площа 94,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3169781218040;
- будівлю, загальна площа 2974,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3160804018040. 
Оскаржувана ухвала мотивована тим, що за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення 6 335 472,31 грн, доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд" звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 у справі №921/143/26 якою задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Сталь" №б/н (вх. №167) від 11.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви та накладено арешт у межах суми позову в розмірі 6 335 472 (шість мільйонів триста тридцять п`ять тисяч чотириста сімдесят дві) грн 31 коп.: на грошові кошти ТОВ "Лезер - Ленд", що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово кредитних установах; та на нерухоме майно ТОВ "Лезер - Ленд", та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Сталь" №б/н (вх. №167) від 11.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви та накладено арешт у межах суми позову в розмірі 6 335 472 (шість мільйонів триста тридцять п`ять тисяч чотириста сімдесят дві) грн 31 коп.: на грошові кошти ТОВ "Лезер - Ленд", що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах; та на нерухоме майно ТОВ "Лезер - Ленд".
Апеляційна скарга мотивована:
- нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи;
- недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
- невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 
- порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянт вважає, що ні в заяві про забезпечення позову, ні в оскаржуваній ухвалі, не наведено суду обґрунтування доказів реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Так само позивачем не було долучено жодних доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, на підставі яких суд міг би дійти висновку про необхідність застосування вказаних позивачем заходів забезпечення позову. При цьому, самі лише припущення заявника стосовно того, що подальші можливі дії відповідача будуть спрямовані на відчуження нерухомого майна, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Окрім того, потенційна можливість вчинення ТОВ "Лезер-Ленд" дій, які можуть бути спрямовані на відчуження майна, без наведення відповідного достатнього обґрунтування не є переконливою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Стверджуючи про необхідність застосування заявлених заходів забезпечення позову, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має намір відчужити таке майно, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно надання/передачі такого майна третім особам.
Таким чином, апелянт стверджує, що Господарським судом Тернопільської області не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та не правильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановляння помилкової ухвали про забезпечення позову у справі №921/143/26.

4. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу (вх.№01-04/3055/26 від 14.04.2026) позивач звернув увагу суду на:
· відсутність чіткої аргументації щодо конкретних правових підстав для скасування ухвали від 12.03.2026;
· використання не релевантної судової практики на підтвердження позиції в апеляційній скарзі;
· звернув увагу суду на відсутність підстав для накладення арешту виключно на майно, що належить до предмету спору;
· навів актуальну судову практику щодо забезпечення позову;
· надав пояснення щодо вчинення відповідачем реальних дій (зміна засновника та керівника товариства, договори купівлі-продажу нерухомого майна, тривала відсутність коштів на банківських рахунках) для уникнення виконання зобов`язань зі сплати заборгованості;
· апелянт не обґрунтував неспівмірність заходів забезпечення та не надав жодних доказів своєї платоспроможності, а тому доводи позивача є більш вірогідними, а наявність обставин - доведеними.
Підсумовуючи, позивач просить залишити без змін оскаржувану ухвалу суду від 12.03.2026, апеляційну скаргу – без задоволення.
Заяви про приєднання до апеляційної скарги не надходили (ст. 265 ГПК України).

5. Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України).

6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставин, а також обставин, встановлені судом апеляційної інстанції.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНТИНЕНТ СТАЛЬ» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕЗЕР-ЛЕНД» (покупець, відповідач, апелянт) укладено Договір поставки товару № КС 7-8-25/94 від 07 серпня 2025 (далі по тексту – Договір). 
Відповідно до п.1.1 предметом Договору є поставка металопродукції - Товару, що належить Постачальнику у власність Замовника. Поставка відбувається у місці визначеному Замовником (п.3.2. Договору), включає в себе завантаження та транспортування Товару. Відповідно до п.2.4. Договору форма оплати Товару за цим Договором є попередня оплата поставки замовленого Товару у розмірі 100% (Ста відсотків) його вартості. Відповідно до п.2.5. Договору за домовленістю Сторін, на окрему(мі) партії Товару форму оплати може бути змінено і проведено: Комбінованим способом (попередня оплата та післяплата). У вигляді післяплати (оплата з відтермінуванням платежу). Пунктом 3.14 Договору передбачено, що право власності на замовлений Товар переходить до Замовника в момент підписання ним видаткової накладної. Згідно з п. 3.15 Договору поставка вважається виконаною, а Замовник таким що немає претензій щодо асортименту, сортаменту, кількості та якості Товару після підписання обома Сторонами Видаткової накладної. 
Відповідно до Додатку №1 до Договору «Специфікація №2» Сторони погодили такий порядок оплати: Замовник зобов`язується оплатити 80% вартості товару у день його поставки (п.3 Додатку №1 до Договору), Замовник гарантує сплату решти вартості Товару у розмірі 20 % вартості Товару в день реєстрації Постачальником податкової накладної (п.5 Додатку №1 до Договору). 
Відповідно до Додатку №2 до Договору «Специфікація №2» Сторони погодили такий порядок оплати: Замовник зобов`язується оплатити 80% вартості товару 2 вересня 2025 (п.3 Додатку №2 до Договору), Замовник гарантує сплату решти вартості Товару у розмірі 20 % вартості Товару в день реєстрації Постачальником податкової накладної (п.5 Додатку №2 до Договору). 
Гарантійним листом від 28.08.2025 №28/08-01 Покупець зобов`язався сплатити суму в розмірі 5 104 169,00 грн. не пізніше 03.09.2025.
Відповідно до Додатку №3 до Договору «Специфікація №2» Сторони погодили такий порядок оплати прийнятий Товар Замовник зобов`язується оплатити 80% його вартості 12 вересня 2025 (п.3 Додатку №3 до Договору), Замовник гарантує сплату решти вартості Товару у розмірі 20 % вартості Товару в день реєстрації Постачальником податкової накладної (п.5 Додатку №3 до Договору). 
Гарантійним листом від 12.09.2025 №12/09-01, Покупець зобов`язався сплатити суму в розмірі 5 250 002,40 грн. не пізніше 30.09.2025. 
На виконання умов Договору та додатків до нього - Додатку №1 (Специфікації №1), Додатку №2 (Специфікації №2) та Додатку №3 (Специфікації №2) Постачальник поставив Товар (Малопомітна перешкода типу МПП 10х10х1,4), а Покупець прийняв його без зауважень, що підтверджується підписаними Покупцем видатковими накладними: 
1. № РН-0000020 від 08.08.2025 на суму 2 815 998,72 грн. 
2. № РН-0000043 від 28.08.2025 р. на суму 6 125 002,80 грн. 
3. № РН-0000055 від 11.09.2025 на суму 5 250 002,40 грн. 
Станом на дату подання заяви про забезпечення позову, позивач стверджував, що зобов`язання відповідачем за майбутнім позовом, з оплати поставленого товару не виконані в повному обсязі, попри надання Гарантійних листів №28/08-01 від 28.08.2025 (по Додатку №2) та №12/09-01 від 12.09.2025 (по Додатку №3), якими відповідач гарантував повну оплату не пізніше 03.09.2025 та 30.09.2025 відповідно.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 у справі №921/143/26 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент Сталь" №б/н (вх. №167) від 11.03.2026 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено. Накладено арешт у межах суми позову в розмірі 6 335 472 (шість мільйонів триста тридцять п`ять тисяч чотириста сімдесят дві) грн 31 коп.:
1) на грошові кошти ТОВ "Лезер - Ленд", що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах;
2) на нерухоме майно ТОВ "Лезер - Ленд" (46003, Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Білецька, 1а, код ЄДРПОУ 41923921) згідно з переліком.
ТОВ «КОНТИНЕНТ СТАЛЬ» звернулося з позовом про стягнення з ТОВ «ЛЕЗЕР-ЛЕНД» заборгованості за договором поставки в розмірі 6 335 472,31 грн., що складається з таких сум: 4 861 597,55 грн. (сума боргу) + 168 916,08 грн. (інфляційне збільшення) + 745 799,51 грн. (пеня) + 72 999,47 грн. (3% річних) + 486 159,7 грн. (10% неустойки). 
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 24.03.2026 у справі №921/158/26 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 22.04.2026 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/135082286).

7. Визначені судом апеляційної інстанції відповідно до встановлених обставин правовідносини; доводи та мотиви суду апеляційної інстанції, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Предметом спірних процесуальних правовідносин є перевірка судом апеляційної інстанції застосування судом першої інстанції положень ст. ст. 136-140 ГПК України.
Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає наступне.

7.1. Згідно із ч. 2 ст. 136 ГПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб як наслідок, у випадку прийняття рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся до суду.
Згідно із ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

7.2. При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Водночас, у вирішенні питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору. 
При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 01.04.2024 року у cправі № 922/5184/23.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/2795/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21.
З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується вжиття певного виду забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/2795/20, від 17.12.2020 у справі №910/11857/20).
Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта з приводу наявності у заявника обов`язку довести реальність існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а також намірів відповідача відчужити майно, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно надання/передачі майна третім особам.
Відповідна позиція не узгоджується з останніми правими висновками Верховного Суду та зміненими стандартами доказування підстав вжиття заходів забезпечення позову під час розгляду майнових спорів.
У останніх правових висновках з питань вжиття заходів забезпечення позову Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (Постанова КГС ВС від 22.04.2024 у справі № 922/3929/23).
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.
Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову (Постанови КГС ВС від 03 березня 2023 року у cправі №905/448/22, від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23, від 29 лютого 2024 року у cправі №902/611/22).
Суд враховує, що між сторонами існують господарські правовідносини та спір щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки товару.
Суд вважає, що з урахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами, майнового характеру позовних вимог та їх розміру, терміну невиконання грошових зобов`язань, всупереч наданим гарантіям, існує дійсна ймовірність того, що невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову внаслідок зникнення або зменшення коштів, які наявні у відповідача, на момент ухвалення рішення по справі.
Таким чином, з урахуванням останніх правових висновків Верховного Суду, доводи апелянта відхиляються судом, оскільки наявність передбачених ч. 2 ст. 136 ГПК України підстав вжиття заходів забезпечення позову доведено з надання вірогідних доказів щодо існування очевидних, беззаперечних обставин можливості розпорядження відповідачем належними грошовими коштами та нерухомим майном.

7.3. Обраний заявником спосіб забезпечення позову відповідає предмету позову та характеру спірних правовідносин, обмежується ціною заявлених майнових вимог, а також не становить надмірного тягаря для відповідача.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
Відповідно до ст. 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми, або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.
Суд зазначає, що вказані позивачем заходи не належать до заходів забезпечення позову, вжиття яких не допускається згідно до ч. 5 ст. 137 ГПК України.
Апеляційним судом також не встановлено обставин ймовірного порушення прав та інтересів третіх осіб внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, оскільки з долучених до заяви витягів з державних реєстрів не вбачається накладення обтяжень на нерухоме майна, яке є предметом вжиття заходів забезпечення позову.
Немає підстав вважати, що застосування заходів забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи третіх осіб, оскільки грошові кошти залишаються у володінні та користуванні відповідача, а можливість ними розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №911/1111/20, від 21.01.2022 у справі №910/5079/21.
Також, арешт нерухомого майна виключно у межах ціни позову не передбачає його опису та вилучення з володіння відповідача, тому не може перешкодити здійснення господарської діяльності протягом тимчасового обмеження права розпорядження нерухомим майном.

7.4. Оцінюючи співмірність застосованих заходів забезпечення позову, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
У разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (Постанови КГС ВС від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 07.11.2024 у справі № 915/538/24).
У разі, коли відповідач не доводить, що наявних у нього грошових коштів та майна достатньо для виконання судового рішення у разі задоволення позову, накладення арешту на грошові кошти та майно в межах спірної суми є співмірним та виправданим (Постанова КГС ВС від 07.01.2025 у справі № 910/1/21).
Судом першої інстанції вірно враховано правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у Постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22.
Накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те і на інше у повній сумі спору, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що також суперечить наведеним вимогам закону (ч. 4 ст. 137 ГПК України) стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
Отже, вимоги щодо співмірності заходу забезпечення позову дотримано шляхом обмеження їх дії ціною позовних вимог.
При цьому, правові висновки Верховного Суду, якими визнається обґрунтованим накладення арешту на все нерухоме майно у межах ціни позову, не містять застережень щодо обов`язку заявника (позивача) перевірки або встановлення його дійсної вартості, проведення оцінки, одночасно зі зверненням до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову. 
Відсутні такі додаткові вимоги у ст. 138 ГПК України, якою визначено вимоги до заяви про забезпечення позову.
Судом апеляційної інстанції перевірено можливість визначення вартості об`єктів нерухомого майна з відкритих джерел інформації.
Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 59-83), відсутні записи щодо вартості будівель і споруд на які накладено арешт.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 ГПК України, за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.
Керуючись ч. 4 ст. 143 ГПК України, у разі вжиття судом заходів забезпечення позову про стягнення грошової суми відповідач (інша особа) може за своєю ініціативою забезпечити позов шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вимог позивача або надання гарантії банку на таку суму.
На підставі ч. 1 ст. 145 ГПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
У разі надання відповідачем до суду документа, який підтверджує здійснене ним забезпечення позову у відповідності до частини четвертої статті 143 цього Кодексу, відповідне клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, розглядається судом не пізніше наступного дня після надання вказаного документа (ч. 3 ст. 145 ГПК України).
Таким чином, апелянт, як власник нерухомого майна, придбаного у 2025 році, який володіє актуальними відомостями щодо його вартості, не позбавлений можливості клопотати перед судом першої інстанції про зміну чи скасування заходів забезпечення позову (повністю або частково), з наданням доказів на підтвердження обставин не співмірності застосованих заходів забезпечення позову.
Крім того, вжиття відповідачем передбачених ч. 4 ст. 143 ГПК України дій, створить достатні правові підстави для невідкладного розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову. 
Отже, застосовані судом першої інстанції тимчасові заходи забезпечення позову не становлять для відповідача надмірний тягар та не позбавляють можливості захисту прав та інтересів шляхом реалізації процесуальних прав. 

7.5. Щодо зустрічного забезпечення, то апеляційний суд зазначає, що застосування таких заходів згідно із ч. 1 ст. 141 ГПК України є правом, а не обов`язком суду для реалізації якого, у даному випадку, у суду достатні підстави відсутні, що не позбавляє відповідача чи інших зацікавлених осіб права та можливості звернутись до суду з окремим клопотанням про застосування заходів зустрічного забезпечення у відповідності до вказаної статті (Постанови КГС ВС від 11.06.2019 у справі № 916/2933/18, від 14.08.2019 у справі № 910/3802/18, від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19).
Тому, відсутність у заяві пропозиції щодо зустрічного забезпечення не було перешкодою для її задоволення.
Підсумовуючи апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції обґрунтовано оцінено співмірність заходів забезпечення позову, визначено підстави для застосування, а також враховано останні правові висновки Верховного Суду, водночас доводи апеляційної скарги не знайшли достатнього підтвердження за результатом судового розгляду. 

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Судом апеляційної інстанції не встановлено визначених ст. 277 ГПК України обставин, тому апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд" слід залишити без задоволення; Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 у справі №921/143/26 - залишити без змін.

9. Судові витрати.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 136-140, 232-242, 269, 270, 273, 275-277, 281-289 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лезер - Ленд" на Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 у справі №921/143/26 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2026 у справі №921/143/26 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 2662,40 грн – залишити за апелянтом.
4. Копію повного тексту судового рішення (постанови) не пізніше двох днів від дати складення направити учасникам справи до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, за їх відсутності – засобами поштового зв`язку.
5. Матеріали справи у п`ятнадцятиденний строк повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення – 13.05.2026.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення (постанови).
Повна постанова складена 18.05.2026.

Головуючий суддя Міліціанов Р.В.

Суддя Іванчук С.В.

Суддя Ржепецький В.О.