КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/19365/25 Головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
Провадження № 22-ц/824/6510/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року, постановлену за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2025 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 17 січня 2022 року у розмірі 350 000 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 14 722 435 грн.
16 грудня 2025 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 та дачний будинок в урочищі «Буркут», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належать відповідачці ОСОБА_1 на праві власності.
В обґрунтування заяви зазначив, що заявлена у позовних вимогах до стягнення в солідарному порядку з відповідачів сума коштів є значною, а відповідачі мають посвідки на постійне проживання в Об'єднаних Арабських Еміратах (ОАЕ) і тривалий час перебували за кордоном, що підтверджує їх спроможність залишати територію України з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань та судового рішення. ОСОБА_1 вчиняє дії щодо відчуження належної їй на праві власності частини майна, внаслідок чого позивач може бути позбавлений можливості виконати судове рішення у даній справі в разі задоволення позовних вимог. На думку заявника, запропонований спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами позову, оскільки за даними інтернет-порталів з нерухомості вартість такої ж квартири становить 252 000 доларів США, а будинку - 21 000 доларів США.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 рокузаяву ОСОБА_2 задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на наступне нерухоме майно:
- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 53352680000, власник ОСОБА_1 ;
- дачний будинок в урочищі «Буркут», що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 29077214, власник ОСОБА_1 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами існує реальний спір щодо зобов`язань за договором позики в сумі 350 000 доларів США, тому обраний заявником спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту є співмірним із заявленими позовними вимогами, наявний зв`язок між обраним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а також наявні підстави для висновку, що у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ймовірне його відчуження, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Виходячи з наведеного, врахувавши предмет спору, суд дійшов висновку про те, що накладення арешту на вищевказане майно відповідача є співмірним та необхідним.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хром`як У.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідачка вказує, що постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції допустив істотні порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого обмеження її права власності. Суд без належної правової оцінки наклав арешт на нерухоме майно особи, яка не є стороною договору позики грошових коштів, укладеного 17 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,і не приймала на себе відповідних зобов`язань.
У даному випадку про укладення зазначеного договору ОСОБА_1 нічого відомо не було, а мета і фактичне використання отриманих ОСОБА_3 коштів залишаються невідомими. Натомість ОСОБА_1 ще з 2014 року мала чинну робочу візу в ОАЕ, володіла на праві приватної власності квартирою, яку здавала в оренду, а станом на 2019 рік постійно проживала у м. Дубай разом із сином, який 22 квітня 2019 року був зарахований до школи.
ОСОБА_1 жодної згоди на укладення вказаного договору позики не надавала, будь-яких коштів від колишнього чоловіка на власні потреби чи потреби сім`ї не отримувала, підприємницьку діяльність в ОАЕ не здійснювала та не здійснює. Оформлення всіх необхідних документів для себе та сина вона здійснювала виключно самостійно й оплачувала власним коштом.Окрім того, відповідачка володіє нерухомим майном на території України, а також нерухомим майном у м. Дубай, її батьки є фінансово забезпеченими особами, у зв`язку з чим у неї не існувало жодної об`єктивної необхідності у залученні чи позичанні грошових коштів.
Судом не було враховано, що арешт накладено не на спільне майно подружжя, а на об`єкти нерухомості, які є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Так, дачний будинок набуто нею на підставі договору дарування № 1-2005 від 12 грудня 2009 року, а квартира - на підставі договору дарування № 1391 від 27 березня 2015 року, що підтверджується інформаційною довідкою № 456537172 від 15 грудня 2025 року. Відповідно до норм сімейного та цивільного законодавства майно, набуте одним із подружжя на підставі договору дарування, не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.
Відповідачка допускає можливість накладення арешту в межах цієї справи, проте категорично не погоджується з тим, що такий арешт було накладено виключно на її майно, яке є особистою приватною власністю. Справедливим та обґрунтованим буде накладення арешту на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, на квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 196712832 та № 196709806 від 17 січня 2020 року.
Крім того, у відповідача ОСОБА_3 наявні відкриті рахунки в банках та платіжні картки із грошовими коштами, зокрема у Комерційному Індустріальному Банку.
Зважаючи на те, що виключно ОСОБА_3 брав нібито кошти у борг, логічним має бути накладення арешту в першу чергу на його особисте майно, а не штучно створений арешт на особисту приватну власність ОСОБА_1 . Більш того, у подружжя наявні спільні транспортні засоби, а тому суд упереджено поставився до даного клопотання про накладення арешту, а той факт, що позивач надає суду вибіркову інформацію лише про наявне майно у ОСОБА_1 свідчить про спільні умисні дії позивача  ОСОБА_2 тавідповідача  ОСОБА_3 , а також про відсутність будь-якого реального боргу, а лише про фіктивний спір з боку відповідача щодо колишньої дружини.
Тому, якщо й накладати арешт, то виключно на спільну сумісну власність подружжя, а не особисту приватну власність колишньої дружини ОСОБА_3 , тим більше, що такі об`єкти рухомого та нерухомого майна є наявні, тому застосування заходів забезпечення позову має стосуватися виключно спільного майна та обох відповідачів.
Також звертає увагу на грубе порушення принципу співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам, адже позов заявлено про солідарне стягнення 350 000 доларів США, тоді як арешт накладено виключно на майно, що належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності. Тобто арешт накладено на майно однієї відповідачки, вартість якого, за твердженням самого позивача, майже повністю покриває заявлений борг, попри те, що позовні вимоги заявлені солідарно до двох відповідачів. За таких обставин застосований захід забезпечення позову є явно непропорційним, надмірним і таким, що порушує баланс інтересів сторін, оскільки фактично покладає ризик виконання можливого рішення суду виключно на ОСОБА_1 , яка, до того ж, не є стороною договору позики. Такий арешт безпідставно обмежує її право мирного володіння майном та не відповідає меті забезпечення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Чолака І.І. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову - без змін, посилаючись на те, що саме у період перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3  був укладений з ним договір позики грошових коштів на суму 350 000 доларів США, що і стало підставою для звернення до суду з позовом до обох відповідачів, адже якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. 
З огляду на ціну позову, орієнтовну вартість нерухомого майна, яке позивач просив обтяжити, і те, що вимоги про стягнення боргу було пред`явлено до обох відповідачів солідарно, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно, загальна вартість якого орієнтовно становить 273 000 доларів США, є співмірним із заявленими позовними вимогами у справі.
Щодо доводів відповідачки про те, що арешт накладений на майно, що є її особистою власністю, зауважує, що спір на цій стадії стосується лише тимчасового заходу - забезпечення позову, а не вирішення питання про належність права власності на конкретне майно. Питання статусу майна, що належить відповідачці на праві власності, не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову. Крім того, накладення арешту на майно є лише тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, при цьому це жодним чином не свідчить про те, що у разі задоволення позовних вимог та подальшого примусового виконання рішення звернення стягнення буде відбуватися саме на майно, на яке був накладений арешт. Доводи відповідачки про те, що забезпечення позову можливо лише шляхом накладення арешту на майно, що є спільною сумісною власністю відповідачів, не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування законної ухвали суду.
Позивач акцентує увагу суду на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір. У цій справі суд першої інстанції, оцінюючи обсяг спору та майновий стан відповідачів, обґрунтовано виходив із необхідності забезпечити реальне виконання можливого рішення, а не з питання про остаточний розподіл відповідальності між чоловіком та дружиною. Тому доводи відповідачки про те, що нерухоме майно є її особистою власністю, а також про відсутність її згоди на укладення договору позики, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки стосуються безпосередньо предмету спору, а не правомірності тимчасового заходу.
Не заслуговують на увагу йдоводи відповідачки про те, що позивачем не доведено ризик відчуження нерухомого майна та відсутність в ухвалі суду посилань на такі докази, так як у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майно) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Відповідач ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Представник позивача - адвокат Чолак І.І.надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та його представника.
Представник відповідача - адвокат Лісовська О.В. також надіслала клопотання про розгляд справи за відсутності ОСОБА_3 та його представника, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує.
Представник відповідачки - адвокат Шипілов О.В. надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, а у разі неможливості перенесення розгляду справи - розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 та її представника.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.зокрема, постанови Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 та від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22).
Виходячи з наведеного, колегія суддів в межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони скаржника у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що  ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Хром`як У.В. була завчасно і належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а її інший представник - адвокат Шипілов О.В. не зазначив істотні для справи обставин, які він має намір особисто повідомити апеляційному суду, з урахуванням спірного процесуального питання, яке стосується вжиття заходів забезпечення позову, строків розгляду справи та доводів апеляційної скарги, в межах яких підлягає перегляду ухвала суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи залишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
За змістом частини першої статті 151 ЦПК України, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
За своєю правовою природою, правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому, такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Разом з тим, забезпечення позову у справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку.
У справі, яка переглядається встановлено, що  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 17 січня 2022 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 350 000 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 17 січня 2025 року. Вказаний договір укладено ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 , а згідно із пунктом 3.1 договору сума позики була передана ОСОБА_3 виключно для цілей заснування, організації та розвитку дружиною ОСОБА_1 підприємницької діяльності в ОАЕ у м. Дубай, а також оформлення всіх необхідних документів для постійного проживання в ОАЕ безпосередньо позичальника та членів його родини (дружини ОСОБА_1 , сина ОСОБА_4 ). Однак ОСОБА_3 у встановлений договором строк позичені кошти не повернув, вимоги про повернення грошових коштів від 24 січня 2025 року залишені відповідачами без реагування. Як стало відомо позивачу, у березні 2025 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 лютого 2002 року, було розірвано.
Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що договір позики був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї,  ОСОБА_2 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 борг за договором позики від 17 січня 2022 року у розмірі 350 000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 14 листопада 2025 року становить 14 722 435 грн.
У поданій заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 просив накласти арешт на нерухоме майно, що належить відповідачці ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 та дачний будинок в урочищі «Буркут», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Посилався на існування ризиків залишення відповідачами території України з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань та вчинення відповідачкою дій щодо відчуження належного їй на праві власності майна, внаслідок чого позивач може бути позбавлений можливості виконати судове рішення у даній справі в разі задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі (див. постанову Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23).
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції встановив, що спір між сторонами виник щодо солідарного стягнення заборгованості за договором позики від 17 січня 2022 року у розмірі 350 000 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 14 722 435 грн. Предмет спору пов`язаний зі способом забезпечення позову, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення у разі задоволення позовних вимог та/або унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду.
До матеріалів заяви про забезпечення позову були додані докази на підтвердження того, що обтяжені арештом квартира АДРЕСА_1 та дачний будинок в урочищі «Буркут», що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , належать на праві власності відповідачці ОСОБА_1 .
Зокрема, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 грудня 2025 року зазначені об`єкти нерухомості зареєстровані за ОСОБА_1 , а саме дачний будинок набуто відповідачкою на підставі договору дарування № 1-2005 від 12 грудня 2009 року, а квартира - на підставі договору дарування № 1391 від 27 березня 2015 року (а.с. 34, 35).
Із наданих позивачем доказів вбачається, що орієнтовна ринкова вартість подібної квартири по АДРЕСА_5  становить 252 000 доларів США, а орієнтовна ринкова вартість схожого дачного будинку в урочищі «Плеші» Рахівського району Закарпатської області - 21 000 доларів США (а.с. 36, 37).
Правозастосовна практика стосовно вирішення питання про забезпечення позову є остаточно сформованою, усталеною. Суд касаційної інстанції неодноразово роз`яснював у своїх постановах, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Врахувавши, що між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення суми боргу у розмірі 350 000 доларів США, а виконання в майбутньому рішення суду в цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржників присудженої до стягнення суми заборгованості та/або майна, за рахунок можливо задовольнити вимоги стягувача, з огляду на встановлені обставини спірних правовідносин, суд першої інстанції, вірно застосувавши норми процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладення арешту на належні відповідачці ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та дачний будинок в урочищі «Буркут», що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що арешт накладено судом першої інстанції не на спільне майно подружжя, а на об`єкти нерухомості, які є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали суду першої інстанції. У випадку, коли відповідачка допускає можливість в межах цієї справи накладення арешту на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя відповідачів, зокрема, на квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та спільні транспортні засоби, то зазначене може бути підставою для заміна одного заходу забезпечення позову іншим відповідно до вимог статті 156 ЦПК України, що, у свою чергу, не порушуватиме інтереси позивача на реальне задоволення своїх майнових вимог у разі ухвалення рішення на його користь, тобто забезпечить баланс інтересів кожної із сторін спору.
Посилання відповідачки на те, що вона не є стороною договору позики грошових коштів, укладеного 17 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не приймала на себе відповідних зобов`язань і не надавала відповідачу згоди на укладення вказаного договору в інтересах сім'ї, а мета і фактичне використання отриманих ОСОБА_3 коштів залишаються невідомими, не заслуговують на увагу в контексті перегляду необхідності вжиття у цій справі заходів забезпечення позову.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду відповідного спору та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (дивитись, наприклад, постанови Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 910/4013/18 (пункт 25), від 14 серпня 2019 року у справі № 640/462/19 (пункт 30), від 02 березня 2020 року у справі № 911/2034/16 (пункт 4.12), від 17 вересня 2021 року у справі № 910/3547/21 (пункт 8.6), від 17 січня 2022 року у справі № 640/20750/21 (пункт 25)).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. 
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Колегія суддів також враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зроблено висновок про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
З огляду на наведене, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що накладення арешту на майно відповідачки, яку позивач вважає одним із солідарних боржників за договором позики, є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про стягнення боргу у заявленому розмірі не виключається можливість відчуження ОСОБА_1 , як стороною цієї справи, належного їй нерухомого майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду.
Суду було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів  ОСОБА_2 ,за захистом яких він звернувся до суду,може бути неефективним без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належні ОСОБА_1  квартиру та дачний будинок, тому посилання апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо тверджень відповідачки про порушення судом принципу співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам, оскільки позов заявлено про солідарне стягнення 350 000 доларів США, тоді як арешт накладено виключно на її майно, вартість якого, за доводами самого позивача, майже повністю покриває заявлений борг, попри те, що позовні вимоги заявлені солідарно до двох відповідачів, слід зазначити таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Крім того, частиною першою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Зазначена норми закону регулює відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
У справі, яка переглядається, з метою повного та своєчасного виконання ймовірного судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики, який за доводами позивача був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, накладення арешту на майно одного із відповідачів є співмірним із позовними вимогами, які позивач пред`явив в суді до відповідачів як солідарних боржників.  ОСОБА_1 не надала апеляційному доказів, що ринкова вартість квартири і дачного будинку не відповідає ціні позову ОСОБА_2 .
Отже, застосовуючи такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на належне співвідповідачу нерухоме майно, суд першої інстанції правильно встановив наявність спору між сторонами, ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може бути істотно ускладнений чи унеможливлений невиконанням рішення суду у цій справі, співмірність обраного ним виду забезпечення позову з його вимогами в межах заявленої ціни позову.
З таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується в повній мірі.
Вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачки не порушує принципу диспозитивності, а сприяє дотриманню принципів співмірності та адекватності вжитого заходу забезпечення позову. Такий захід не позбавляє  ОСОБА_1  права володіння та користування вказаними об`єктами нерухомості, на які накладений арешт, оскільки обмеження розповсюджується лише на право розпоряджання ними на період вирішення між сторонами майнового спору в судовому порядку.
Слід також зауважити, що можливість накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та останній отримає задоволення своїх вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.
Таким чином, вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 рокупро забезпечення позову залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 травня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній