Справа № 944/4027/23 Головуючий у 1 інстанції: Матвіїва І.М. 
Провадження № 22-ц/811/4224/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача Кабінету Міністрів України –
Павлішевської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Яворівської міської ради Львівської області, Кабінету Міністрів України, треті особи: приватне акціонерне товариство «Львівобленерго», акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про встановлення завдання шкоди неналежним здійсненням повноважень органами виконавчої влади,
встановив:
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: встановити завдання шкоди неналежним здійсненням своїх повноважень органами виконавчої влади в частині контролю та нагляду за організацією постачання населенню природного газу та електричної енергії, запобігання аваріям та пошкодженням відповідних мереж, збереження доріг загального користування та незаконною передачею у приватну власність органом місцевого самоврядування земельної ділянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1531 га, кадастровий номер 4625887800:06:001:0162, шляхом передачі у приватну власність частини дороги загального користування, в тому числі, по якій проходить магістральний газопровід, без встановлення охоронних зон та обмежень.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 28.03.2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Яворівської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватне акціонерне товариство (далі – ПрАТ) «Львівобленерго», акціонерне товариство (далі – АТ) «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», про скасування рішення органу місцевого самоврядування та реєстрації права власності на земельну ділянку. Судом констатовано, що відсутні порушення в результаті захоплення ОСОБА_3 земельної ділянки, яка становила частину вулиці загального користування та частини ділянки, по якій прокладено газовий трубопровід.
Підставою позову ОСОБА_2 стало те, що 09.06.2016 року нею було подано позов до ОСОБА_3 , третя особа – Свидницька сільська рада, про усунення перешкод у здійсненні права власності (справа №460/4290/16-ц), предметом якого і було те, що відповідач захопила частину дороги й у такий спосіб перешкоджає вільному проїзду до будинковолодіння позивача. Однак, під час розгляду цієї справи вона дізналась, що Свидницька сільська рада, всупереч наявному спору, передала земельну ділянку з частиною дороги ОСОБА_3 у приватну власність. 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала порушенням відповідачем норм земельного законодавства при затвердженні земельної документації та прийнятті рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . 
Так, згідно з актом обстеження меж домогосподарства ОСОБА_3 від 05.08.2008 року, підписаним сільським головою А. Паньо та членами виконкому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , встановлено що ОСОБА_3 , порушила старі межі огорожі свого двору і самовільно захопила проїжджу частину вулиці. В подальшому, нею збудована огорожа і захоплену частину вулиці не відновлено.
ОСОБА_2 неодноразово зверталася із скаргами на дії відповідача і просила усунути наявні порушення, натомість, сільська рада передала захоплену земельну ділянку у власність ОСОБА_3 , чим порушила права територіальної громади, адже, частина вулиці опинилася у приватній власності.
На підтвердження цієї обставини також надано відповідь з АТ «Львівгаз», з якої вбачається, що основний газопровід в селі проходить через земельну ділянку ОСОБА_3 , хоча до цього він проходив в межах вулиці. Крім цього, АТ «Львівгаз» підтвердив, що ним здійснювалися роботи по виносу частини газопроводу у зв?язку із здійсненою забудовою над таким ОСОБА_3 , проте, основний газопровід за межі не винесений. 
Також, з матеріалів земельної документації вбачається, що електрична опора, через яку проходять лінії електропередачі, знаходиться посередині дороги, хоча вона повинна була б знаходитись збоку. Така обставина стала можлива, власне, через захоплення частини дороги Родич К.Д.
Вважає, що обставини, встановлені у вказаній судовій справі, є суттєвими і мали б бути враховані Свидницькою сільською радою, правонаступником якої є Яворівська міська рада, при прийнятті рішення, оскільки саме на орган місцевого самоврядування покладено обов`язок щодо дотримання прав та інтересів всієї територіальної громади.
Проте, ні орган місцевого самоврядування, ні АТ «Львівгаз», ні ПрАТ «Львівобленерго» не здійснюють захисту публічних інтересів та інтересів, пов`язаних із функціонуванням газових трубопроводів та ліній електропередач. 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Зазначає, що при вирішенні даної справи судом не враховано її позовних вимог та підстав позову, зокрема, не враховано обставин, які встановлені в інших судових справах за її позовами до ОСОБА_3 та Яворівської міської ради, яка є правонаступником Свидницької сільської ради.
Вважає, що із вказаної нею судової справи випливало те, що в порушення інтересів територіальної громади та держави, Свидницькою сільською радою вчинено протиправні дії, оскільки частину вулиці загального користування передано в приватну власність і тим самим зменшено площу загального користування, що матиме далекосяжний негативний наслідок, а також передано в приватну власність частину дороги, під якою проходила магістральна газова труба. 
Додає, що землі загального користування – вулиці не можуть передаватися у приватну власність, а відтак, органом місцевого самоврядування вчинено дії на шкоду інтересам територіальної громади.
Крім цього, ОСОБА_2 , не отримавши жодного результату від звернень до Яворівської міської ради, АТ «Львівгаз» та ПрАТ «Львівобленерго», вирішила звернутися до Кабінету Міністрів України, однак, відповіді не поступило, в подальшому, було подано скаргу до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, який повідомив, що ним була розпочата перевірка щодо порушення прав заявника.
Позивачка наголошує, що неналежне здійснення органом місцевого самоврядування та органами виконавчої влади своїх функцій з приводу захисту інтересів громадян призводить до порушення їх прав в майбутньому та завдання шкоди цілій групі населення на конкретній території, тому вона вирішила звернутися з даним позовом.
26.12.2025 року відповідач Кабінет Міністрів України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта, вказавши, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів порушення її прав як користувача земельної ділянки, що є самостійною підставою для відмови в позові. 
При цьому, зазначає, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 28 березня 2023 року у справі №460/3241/18, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року, визнано законним та легітимним оспорюване позивачкою рішення органу місцевого самоврядування.
Додає, що звернення до суду з даним позовом до Кабінету Міністрів України є помилковим, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу рішення Яворівської міської ради Яворівського району Львівської області.
В судове засідання апеляційного суду 02.06.2026 року інші учасники справи, окрім сторони позивача та відповідача Кабінету Міністрів України, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 11.06.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 28 березня 2023 року у справі №460/3241/18, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Яворівської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПрАТ «Львівобленерго», АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», про скасування рішення органу місцевого самоврядування та реєстрації права власності на земельну ділянку. 
Цим рішенням суду встановлено, що рішенням Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.12.2016 року №295 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Руда-Краковецька Яворівського району ОСОБА_3 » було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Руда-Краковецька Яворівського району Львівської області, площею 0,1531 га, кадастровий номер ділянки 4625887800:001:0162, та дану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_3 . 
Цим же судовим рішенням встановлено, що згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2016 року №76970258 та від 01.02.2017 року №79329874, житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,1531 га, кадастровий номер 4625887800:06:001:0162, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за цією адресою, належить ОСОБА_3 . 
Відповідно до інформаційної довідки Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області, будинок ОСОБА_3 має присвоєну адресу: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області №91 від 22.09.2011 року «Про затвердження назв вулиць на території сільської ради».
З акту обстеження комісією Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області меж господарства двору ОСОБА_3 від 11.08.2008 року, на який посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог, вбачається, що ОСОБА_3 порушила старі межі огорожі свого двору і самовільно захопила проїжджу частину вулиці, розпочала будувати огорожу. Стара межа проходила біля калини вздовж пеньків зрізаних дерев. Для оптимального вирішення цього питання комісія вирішила зобов`язати ОСОБА_3 розібрати два прольоти нової огорожі і надалі продовжити монтаж огорожі по старій межі біля калини (на відстані 0,5 м) вздовж осі зрізаних дерев до своєї стайні, а далі зрізати кут заїзду до ОСОБА_6 , продовжити огорожу поза своєю господарською будівлею на відстані до 80 см від стіни будинку. Комісія рекомендувала всім сусідам виготовити державні акти на право власності на земельні ділянки, на яких розміщені їхні будівлі, з чітким розмежуванням їхніх земельних територій (з погодженням меж з кожним сусідом).
Яворівський районний суд Львівської області в своєму рішенні від 28 березня 2023 року у згаданій справі зазначив, що дане обстеження було проведено та складено відповідний акт ще в серпні 2008 року, а приватизація ОСОБА_3 земельної ділянки та, зокрема, виготовлення проекту землеустрою щодо її відведення було здійснено у 2016 році, тобто більше, ніж через 8 років після складення цього акту. Тому відомості цього акта, на думку суду, на час прийняття рішення є неактуальними.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд виходив із того, що нею не було доведено факту захоплення ОСОБА_3 частини вулиці загального користування, а також не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав та законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/ інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)).
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі – наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №461/606/18 (провадження №61-5655св19)).
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
У такий спосіб Верховний Суд запровадив певний алгоритм, який полягає в тому, що хоча кожна з наведених складових (а) відсутність у позивача права або законного інтересу; б) відсутність їх порушення; в) відсутність їх порушення саме відповідачем; г) обрання неналежного та/або неефективного способу захисту позивачем) і є самостійною підставою для відмови в позові, однак, їх застосування судом можливе виключно за наявності позитивної відповіді на попереднє питання.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/ відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі №910/11511/18.
Відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі №910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі №910/5958/20).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що рішенням Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.12.2016 року №295 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Руда Краковецька Яворівського району ОСОБА_3 » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Руда-Краковецька Яворівського району Львівської області, площею 0,1531 га, кадастровий номер ділянки 4625887800:001:0162, та дану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_3 
Яворівський районний суд Львівської області у своєму рішенні від 28 березня 2023 року у справі №460/3241/18 за позовом ОСОБА_2 до Яворівської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПрАТ «Львівобленерго», АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», про скасування рішення органу місцевого самоврядування та реєстрації права власності на земельну ділянку, за результатами розгляду справи дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_3 дотримала вимог чинного законодавства, визначених ст.ст.118,122 Земельного кодексу України, щодо отримання у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1531 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в с. Руда-Краковецька Яворівського району Львівської області.
ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що органом місцевого самоврядування було незаконно передано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1531 га, кадастровий номер 4625887800:06:001:0162, у приватну власність ОСОБА_3 , а також, що до складу цієї земельної ділянки увійшла частина дороги загального користування.
Отже, законність рішення Свидницької сільської ради №295 від 12.12.2016 року та правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4625887800:06:001:0162 підтверджено судовими рішеннями у справі №460/3241/18, що набрали законної сили.
Єдиним доказом, на який посилається ОСОБА_2 , є акт обстеження меж господарства двору ОСОБА_3 від 11.08.2008 року, однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, цей акт складений за 8 років до прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність в 2016 році, в зв`язку з чим він не є актуальним.
Позивач не надала жодних належних та допустимих доказів (висновок експертизи, актуальне землевпорядне креслення, тощо) на підтвердження того, що станом на 2016 рік чи на час розгляду даної справи, земельна ділянка ОСОБА_3 включала частину вулиці.
Окрім цього, ОСОБА_2 не доведено, яким чином Яворівська міська рада Яворівського району Львівської області та Кабінет Міністрів України порушили її права і яким чином задоволення поданого нею позову призведе до відновлення її прав, які вона вважає порушеними.
Посилання ОСОБА_2 на те, що газопровід проходить через ділянку ОСОБА_3 , а електрична опора знаходиться «посередині дороги», не доводять порушення прав саме ОСОБА_2 , а свідчать про можливе недотримання нормативних вимог з боку надавачів послуг або власника ділянки. 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позивачка не довела, що оскаржувані дії завдали їй шкоди чи створили реальні перешкоди у реалізації її прав, як землекористувача, а відтак, позивачкою не доведено порушення відповідачами її прав та/або законних інтересів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позивачкою вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 11 червня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:         С.М. Копняк

А.В. Ніткевич