УХВАЛА

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 522/17218/16 
провадження № 61-8498ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Нестерова Ольга Валеріївна, на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_11 , про приведення приміщення до первісного стану, заборону використання квартири у господарській діяльності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ: 

У вересні 2016 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_11 ,у якому просили: 
- зобов`язати відповідачів привести квартиру, розташовану на третьому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , до первісного стану та заборонити її використання у господарській діяльності; 
- стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів 200 000,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

На обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначали, що є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , розташованої на другому поверсі, у якій проживають із 1978 року. 

У березні 2015 року в квартирі АДРЕСА_3 , розташованій безпосередньо над квартирою позивачів, розпочалися будівельні роботи, під час яких було фактично здійснено реконструкцію із об`єднанням квартири АДРЕСА_3 , частини квартири АДРЕСА_4 та приміщення горища в єдиний об`єкт нерухомості. У результаті проведених робіт було здійснено перепланування приміщень, облаштовано додаткові санітарно-технічні вузли, кухню, ванні кімнати, прокладено нові інженерні мережі із втручанням у міжповерхові перекриття та несучі конструкції будинку, знесено частину несучих стін, а також переобладнано горищне приміщення у житлову мансарду. 

На думку позивачів, зазначені роботи були виконані без отримання необхідної дозвільної документації та погоджень, а створене приміщення призначалося для використання як готель або хостел. 

Позивачі зазначали, що право власності на об`єкти нерухомого майна, які були фактично об`єднані внаслідок проведеної реконструкції, зареєстровано за відповідачами, які, на їх переконання, є особами, відповідальними за проведення незаконних будівельних робіт та наслідки таких робіт. 

За твердженням позивачів, унаслідок проведення будівельних робіт їхній квартирі було завдано матеріальної шкоди. Зокрема, через неналежний монтаж сантехнічного обладнання у квартирі, розташованій поверхом вище, відбулося неодноразове затоплення їхнього житла, що підтверджувалося актами обстеження, складеними комунальним підприємством. У результаті цього у квартирі позивачів були пошкоджені стеля, стіни, декоративне оздоблення та утворилися тріщини. 

Крім того, позивачі вважали, що діями відповідачів їм завдано моральної шкоди, яка полягала у тривалому порушенні звичного способу життя, постійному шумі від проведення будівельних робіт, запиленні приміщення, регулярних затопленнях квартири, погіршенні умов проживання, а також у моральних переживаннях, пов`язаних із пошкодженням єдиного житла. При цьому вони наголошували, що стан здоров`я одного із позивачів істотно погіршувався внаслідок зазначених обставин. 

Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 24 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовив. 

Одеський апеляційний суд постановою від 13 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року - без змін. 

25 червня 2026 року представник ОСОБА_1 адвокат Нестерова О. В. подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року. 

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню. 

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, оскільки касаційне провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд є екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежуються вирішенням питань права, а також на більший ступінь формальності касаційної процедури. 

ЦПК України визначає баланс між гарантіями права на справедливий судовий розгляд, зокрема правом на розгляд справи судом, встановленим законом, передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та принципом остаточності судових рішень res judicata. У такий спосіб фактично закріплено модель обмеженої касації, що реалізується шляхом застосування процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження. 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених цією нормою. 

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, спрямоване на забезпечення остаточності судових рішень, стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах. 

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу III цього Кодексу; 5) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. 

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд касаційної інстанції вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 

Предметом спору у цій справі є вимоги про приведення квартири до первісного стану, заборону використання квартири у господарській діяльності, а також про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 200 000,00 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. 

Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є майновими, оскільки визначені у грошовому вираженні, а тому відповідно до статей 175, 176 ЦПК України враховуються при визначенні ціни позову. 

Загальна ціна майнових вимог становить 300 000,00 грн, що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 250 = 832 000,00 грн). 

Водночас цей спір не належить до категорій справ, визначених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 

З урахуванням предмета спору, ціни позову, характеру спірних правовідносин та критеріїв, визначених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що ця справа є малозначною, а тому судові рішення у ній за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню. 

У касаційній скарзі заявник не навів належного обґрунтування наявності випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б давали підстави для відкриття касаційного провадження. 

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, оцінки доказів, правильності застосування норм матеріального права та дотримання судами норм процесуального права під час розгляду цього спору. Такі доводи самі собою не свідчать про наявність виняткових підстав, визначених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі можуть бути предметом касаційного перегляду. 

Віднесення цієї справи до категорії малозначних є передбачуваним з огляду на предмет спору, ціну позову та приписи процесуального закону. Спір був розглянутий судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо встановлення обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права, тоді як касаційна скарга не містить належного обґрунтування існування обставин, які відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України зумовлювали б необхідність касаційного перегляду. 

Сама лише незгода заявника з ухваленими судовими рішеннями, встановленими судами обставинами справи та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. 

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви, а з огляду на особливий статус суду касаційної інстанції касаційні процедури можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції»), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»)). 

Крім того, у пункті 122 рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Zubac v. Croatia» («Зубац проти Хорватії») Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо національне законодавство наділяє Верховний Суд повноваженнями відбирати справи для касаційного перегляду, цей суд не повинен бути зв`язаний можливими помилками судів нижчих інстанцій при визначенні доступу до касаційного перегляду, оскільки інший підхід істотно перешкоджав би виконанню ним його особливої функції. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. 

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у малозначній справі, а касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 

Подібний підхід щодо застосування положень пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України викладено в ухвалах Верховного Суду від 22 січня 2024 року у справі № 522/5263/20 (провадження № 61-89ск24), від 16 січня 2025 року у справі № 487/4131/20 (провадження № 61-525ск25) та від 31 липня 2025 року у справі № 756/5574/24 (провадження № 61-6886ск25). 

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Нестерова Ольга Валеріївна, на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_11 , про приведення приміщення до первісного стану, заборону використання квартири у господарській діяльності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко