ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
24 червня 2026 року 
м. Київ 
справа № 686/6549/15-ц
провадження № 61-5553св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М., 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заїка Валерій Вікторович, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2023 року в складі судді Палінчака О.М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року в складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,
у справі за позовом заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області до Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Макухіна Ольга Григорівна, про визнання незаконними та скасування розпоряджень районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури 
в інтересах держави в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 23 червня 2010 року № 810/10-р в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,9 га, із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення - пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради; 
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року № 892/10-р в частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 1,9 га, вартістю 872 475,00 грн із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення - пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради та передачі її у власність; 
- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку 
від 14 липня 2010 року серія ЯЛ № 704819; 
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 03 серпня 
2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; 
- витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 
№ 682508840:05:005:0095, площею 1,9 га, розташовану на території Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.
В обґрунтування вказаних позовних вимог вказував, що розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації від 23 червня 2010 року 
№ 810/10-р надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,9 га, із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення - пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради.
Розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року № 892/10-р затверджено проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 1,9 га, із земель вказаної категорії та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства.
На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_2 14 липня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 704820. 
03 серпня 2010 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування відчужив спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
На думку прокурора ОСОБА_2 не мав волевиявлення на отримання земельної ділянки у власність для вказаних потреб та наміру займатися особистим селянським господарством, відповідне клопотання до районної державної адміністрації написав на прохання сторонніх осіб. Про відсутність волі особи на одержання та використання земельної ділянки для зазначених потреб свідчить укладення договору дарування земельної ділянки з ОСОБА_1 через 21 день після прийняття оскаржуваного розпорядження.
Крім того, проєкт відведення ОСОБА_2 спірної земельної ділянки не відповідав вимогам законодавства, а тому не міг бути затвердженим для передачі земельної ділянки у власність, оскільки відсутні обов`язкові документи та відомості: журнал польових робіт, відомості про обчислення площі земельної ділянки, відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, креслення перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) із зазначенням прив`язки опорних пунктів до Державної геодезичної мережі. Вихідна земельно-кадастрова документація, експлікація земель згідно форми 6-зем не відповідають правилам оформлення, що є порушенням пункту «г» 
частини першої статті 15, статей 196, 204 Земельного кодексу України (далі - ЗК України); проєкт землеустрою затверджений з порушенням підпунктів 2.2, 2.3 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України від 02 липня 2003 року №174.
Зазначений проєкт затверджено раніше, ніж отримано та перевірено обмінний файл державним реєстратором.
Вказані порушення підтверджуються висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 03 березня 2015 року 
№2060-2069/14-26, а тому спірна земельна ділянка передана у власність 
ОСОБА_2 з порушенням статей 118, 186-1 ЗК України, статті 29 Закону України «Про землеустрій».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 22 листопада 2023 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року, позов заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області задоволено частково.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь Лісовогринівецької сільської ради Хмельницької області земельну ділянку, площею 1,03 га, кадастровий номер 6825088400:05:005:0098, та земельну ділянку, площею 0,87 га, кадастровий номер 6825088400:05:005:0099, що розташовані на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку з порушенням норм закону, відтак останній не мав права нею розпоряджатися. Вказана земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) поза її волею, тому наявні підстави для витребування із володіння останнього набувача, ОСОБА_1 двох земельних ділянок, утворених в результаті поділу первісної ділянки, отриманої від 
ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Заїка В. В. , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року, просить оскаржувані судові рішення у частині задоволення вимоги позову про витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у цій частині. 
Отже, судові рішення у частині відмови у задоволенні позову не оскаржені, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у цій частині у касаційному порядку не переглядаються. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заїка Валерій Вікторович, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції. 
У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає на неврахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі 
№ 522/10652/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року 
у справі № 687/379/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 929/1237/17, 
від 23 червня 2023 року у справі № 160/6214/21.
Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор не зазначив і не довів, що ним виконано вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме факт звернення до компетентного органу з пропозицією відреагувати на твердження щодо порушення інтересів держави.
Отже, прокурором не підтверджено повноваження на звернення до суду в інтересах держави. 
Суди дійшли помилкового висновку, що проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення ОСОБА_2 затверджений з порушенням земельного законодавства, оскільки виявлені прокурором порушення стосуються норм підзаконних актів, а не Закону України «Про землеустрій», який має вищу юридичну силу. 
Витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, оскільки прокурором не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме позитивні наслідки вилучення земельної ділянки для захисту інтересів держави привалюють над інтересами ОСОБА_1 .
Позиція інших учасників справи
21 червня 2024 року представник Хмельницької обласної прокуратури - Висоцький Ю. М. через підсистему «Електронний Суд» подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та просить залишити її без задоволення та оскаржувані судові рішення - без змін.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
23 червня 2010 року розпорядженням голови Хмельницької районної державної адміністрації № 810/10-р ОСОБА_2. надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради із земель запасу.
Розпорядженням голови Хмельницької районної державної адміністрації 
№ 892/10-р від 06 липня 2010 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради із земель запасу сільськогосподарського призначення, в тому числі, ОСОБА_2 , площею 1,9 га.
14 липня 2010 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності 
серії ЯЛ № 704820 на земельну ділянку, кадастровий номер 6825088400:05:005:0095, яка розташована за межами населених пунктів Стуфчинецької сільської ради, призначена для ведення особистого селянського господарства.
03 серпня 2010 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдарованим) укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О.Г., за умовами якого дарувальник безоплатно передав 
у власність обдарованого земельну ділянку, площею 1,9 га, кадастровий номер 6825088400:05:005:0095, розташовану на території Стуфчинецької сільської ради (за межами населених пунктів) Хмельницького району Хмельницької області.
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 26 квітня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, у справі № 686/5749/16-к, 
ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами третьою, четвертою статті 358 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу цих кримінальних правопорушень. Вирішено питання речових доказів 
у провадженні.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 31 серпня 2023 року у справі 
№ 686/5749/16-к ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 
2022 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.
Верховний Суд при розгляді касаційної скарги у справі № 686/5749/16-к дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_1 , виходив з того, що невстановлений спосіб заволодіння майном (шахрайства) саме потерпілого - Головного управління Держгеокадастру  у Хмельницькій області, оскільки пред`явлений в обвинувальному акті спосіб обману і зловживання довірою фізичних осіб не є підставою для кваліфікації дій за частиною четвертою статті 190 КК України, тому суд апеляційної інстанції, перевіряючи твердження прокурора про те, що у діях виправданих наявні усі елементи шахрайства, у тому числі об`єктивна та суб`єктивна сторони, обґрунтовано визнав їх помилковими. Обвинувачення ОСОБА_1 базувалося на тому, що останній підробив та використав офіційні документи для заволодіння чужим майном - земельними ділянками державної власності, проте вказані в обвинуваченні документи не є офіційними, а їх складання саме по собі не спричинило наслідків правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків, та відповідно їх використання не утворило складу злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України.
Згідно з даних земельного кадастру України на інформаційному порталі https://kadastr.live та інформації з Національної кадастрової системи доступу до відомостей Державного земельного кадастру на місці розташування земельної ділянки з кадастровим номером 6825088400:05:005:0095, площею 1,9 га, наявні дві земельні ділянки з кадастровими номерами 6825088400:05:005:0098, площею 1,03 га, та 6825088400:05:005:0099, площею 0,87 га. Загальна площа цих земельних ділянок становить 1,9 га.
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником таких земельних ділянок є ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 10 листопада 2022 року № 3260/281-22, від 27 грудня 2022 року 
№ 3741/281-22 координати земельних ділянок з кадастровими номерами 6825088400:05:005:0098, площею 1,03 га, 6825088400:05:005:0099, площею 
0,87 га, відповідно до каталогів координат, які містяться у поземельних книгах Державного земельного кадастру, накладаються на координати земельної ділянки з кадастровим номером 6825088400:05:005:0095.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
На час звернення прокурора до суду з позовом у цій справі у квітні 2015 року, правовий статус органів прокуратури було визначено статтями 121, 123 Конституції України та Законом України від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-ХІІ).
Так, стаття 121 Конституції України (у редакції, чинній до 15 липня 2015 року) передбачала, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян; нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.
Отже, нормами Конституції України як нормами прямої дії покладалося на прокуратуру України, зокрема, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої, шостої статті 36-1 Закону 
№ 1789-XII (у редакції, чинній до 15 липня 2015 року) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.
За наявності підстав, передбачених частинами другою-четвертою цієї статті, 
з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом: звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями); вступати у справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; брати участь у розгляді справ.
Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.
Формою такого представництва є, зокрема, звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб; участь у розгляді судами справ; внесення апеляційного, касаційного подання на судові рішення або заяви про їх перегляд за нововиявленими обставинами.
Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах та форму його здійснення (частина п`ята статті 36-1 Закону № 1789-XII).
Згідно із частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 липня 2015 року) з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 наголошено на тому, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.
Ключовим під час з`ясування питання щодо наявності повноважень прокурора на представництво інтересів держави є доведення ним порушення інтересів держави.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 квітня2025 рокуу справі № 295/8000/13-ц, 29 квітня 2026 року у справі № 354/1216/13-ц, які було ухвалено після подання касаційної скарги, разом з тим Верховний Суд відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України вважає за необхідне врахувати висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду.
Апеляційний суд не звернув увагу на те, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові 
від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно 
до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що саме розпорядженням голови Хмельницької районної державної адміністрації № 892/10-р від 06 липня 2010 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та надано її у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 .
Таким чином, апеляційний суд не перевірив чи свідчать вказані обставини про те, що власником спірного майна було передано з власної волі спірне майно 
у власність ОСОБА_2 .
Отже, апеляційним судом не встановлено чи порушено права держави 
на спірне нерухоме майно та чи наявні у такому разі повноваження прокурора на представництво інтересів держави.
Крім того, апеляційному суду при новому розгляді справи слід дослідити питання щодо добросовісності дій набувача майна -  ОСОБА_1 , оскільки вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 26 квітня 2021 року у справі № 686/5749/16-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених 
частиною четвертою статті 190, частинами третьою, четвертою статті 358 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу цих кримінальних правопорушень.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень 
(пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
Отже, позбавлення добросовісного набувача права власності на відповідне нерухоме майно призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно,  з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
Апеляційний суд не перевірив чи правомірно очікував  ОСОБА_1 під час набуття спірного нерухомого майна, що ОСОБА_2 мав право ним розпоряджатися, а  ОСОБА_1 після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. В Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо належності спірного нерухомого майна іншому власнику. 
Тобто, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не встановив чи міг ОСОБА_1 , набуваючи у володіння нерухоме майно, знати про те, що це майно вибуло з власності держави, як про це заявляє прокурор, поза її волею і щодо такого майна існує спір.
Факторами, з якими закон пов`язує можливість віндикації майна, є добросовісність (недобросовісність) набувача майна та наявність обставин, за яких витребування можливе також у добросовісного набувача.
Кожен із цих факторів досліджується послідовно стосовно кожного набувача у ланцюгу набувачів, якщо про існування відповідних обставин стверджує сторона, яка несе тягар їх доведення.
До того ж стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном лише тієї особи, яка добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з володіння якої майно витребовується.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 червня 2026 року у справі № 360/773/14-ц. 
Європейський суд з прав людини у справі «Шмакова проти України» від 11 січня 2024 року (заява № 70445/13) вказав про те, що оскільки Уряд стверджував, що у справі заявниці компенсація не була необхідною, оскільки вона отримала земельну ділянку безоплатно, Суд повторює, що це не виключає можливості визнання порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 46). Крім того, хоча Уряд стверджував, що попри скасування права власності на земельну ділянку, заявниця все ще володіла будинком, Суд не переконаний, що вона не зіткнеться з проблемами у користуванні своїми правами власності на нього у майбутньому.
Крім того, у справі про позбавлення права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення цієї земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності, зробив висновок про те, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. Суд зазначив, що позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого. Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, апеляційний суд не проаналізував добросовісність дій  ОСОБА_1   і критерії правомірності втручання у право мирного володіння майном та належним чином не дослідив нелегітимності мети у вигляді безоплатного позбавлення майна відповідача, не перевірив чи порушить втручання у право справедливий баланс інтересів, чиї саме інтереси переважають при витребуванні оспорюваного майна. 
Разом з тим Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів 
(постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Враховуючи наведене ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витратВерховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заїка Валерій Вікторович, задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко
Судді С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська