Справа № 761/37029/25
Провадження № 2/761/4030/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.
при секретарі: Власенко В.С., Кузніцовій Я.С.,
за участі 
позивача: ОСОБА_1 ,
представника позивача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

29.08.2025 року вказана позовна заява надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва. 
В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 17 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 11 935,45 грн., три проценти річних в сумі 2 295,87 грн.; зазначити у рішенні про те, що в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України слід нараховувати 3% річних до моменту виконання рішення.
Вимоги позову обгрунтовані тим, що відповідач на прохання позивача погодився здійснити ремонті роботи автомобіля та позивач 22.02.2021 року перерахувала на банківську картку відповідача 6 000,00 грн. та 28.02.2021 року перерахувала суму 11 000,00 грн. 28.02.2021 року відповідачу було передано автомобіль для проведення ремонтних робіт. Однак відповідач 14.03.2021 року повернув автомобіль, не провівши ремонтних робіт, деталі до автомобіля не придбав. тому без достатньої правової підстави утримує грошові кошти в сумі 17 000,00 грн. А тому на підставі положень статті 1212 ЦК України позивач просить стягнути зазначену суму з відповідача.
Крім того, на підставі положень статті 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційну складову боргу.

23.12.2025 року до суду надійшов відзив на заявлені вимоги в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначено у відзиві, позивач не надала фото автомобіля як до передачі відповідачу, так і після його повернення. А тому неможливо встановити чи потребував він ремонту. Відповідач вважає, що позивач не довів обставини нездійснення ремонту автомобіля позивача. Надані скріншоти переписки не можуть бути належними доказами так як не завірені належним чином та неможливо встановити що дійсно переписка велась з відповідачем.
Представник зазначає, що так як позивач не надала доказів, що ремонтні роботи автомобіля не проведено, грошові кошти набуті відповідачем на відповідній правовій підставі - проведення ремонтних робіт, тому і похідні вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню.
Як зазначено у відзиві, поведінка позивача є суперечливою, оскільки вона спочатку стверджує що між сторонами існувала домовленість про ремонт автомобіля, а пізніше зазначає що будь-яких домовленостей не існувало. Добровільність перерахування коштів позивачем виключає можливість вимагати повернення таких коштів за відсутності інших правових підстав для цього.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Вислухавши позивача, її представника, позивача як свідка, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Як встановлено в судовому засіданні, відповідач погодився придбати запасні частини та здійснити ремонтні роботи автомобіля на замовлення позивача. Позивач на виконання зазначених домовленостей 21.02.2021 року сплатила на рахунок відповідача 6 000,00 грн. та 28.02.2021 року - 11 000,00 грн., а всього 17 000,00 грн. Перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача підтверджується копіями платіжних доручень та випискою по рахунку відповідача.
Представник відповідача у відзиві не заперечувала отримання вказаної суми відповідачем.
Як зазначила позивач, відповідач не придбав запасні частини та не провів ремонтні роботи автомобіля.
Сторона відповідача не надала доказів на проведення ремонтних робіт.
Позивач не зверталась до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів.
В той же час, із наданої суду переписки в месенджері вбачається, що 15.03.2021 року позивач пред`явила відповідачу вимогу про повернення коштів. Вимога залишена відповідачем без задоволення та будь-якої відповіді.
ОСОБА_1 в судовому засіданні як свідок пояснила, що дійсно на її прохання відповідач зобов`язався придбати запасні частини та провести ремонтні роботи її автомобіля, надав власну банкіську картку для здійснення перерахування коштів. Однак після того як відповідач повернув автомобіль, вона побачила що ремонтні роботи не проведено. На вимогу повернути кошти відповідач спочатку пояснив що на даний час не має можлиості їх повернути, а пізніше взагалі не реагував на будь-які повідомлення.
Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не провів ремонтні роботи автомобіля, грошові кошти в сумі 17 000,00 грн. ним отримані без відповідної правової підстави, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 17 000,00 грн.
Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що грошові кошти позивач перерахувала добровільно а тому вони не можуть бути повернуті, оскільки з матеріалів справи чітко вбачається мета здійснення такого переказу.
Крім того, так як відповідач не повернув безпідставно отримані кошти, на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати за період з 16.03.2021 року (момент пред`явлення вимоги про повернення коштів) по 28.08.2025 року згідно розрахунків позивача, перевірених судом, що відповідно становить три проценти річних в сумі 2 271,94 грн. та інфляційні втрати в сумі 11 394,87 грн.
На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.
Стосовно вимог позивача щодо зазначення в рішенні суду про нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, в порядку частин 10 та 11 ст.265 ЦПК України, 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України суд зазначає наступне. 
Частина 10 ст.265 ЦПК України передбачає, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Згідно з положеннями ч.11 ст.265 ЦПК України, остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Частинам 10, 11 ст. 265 ЦПК України кореспондують норми частин 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», які конкретизують порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за алгоритмом (формулою), визначеним у рішенні суду.
Зокрема врегульовано, що якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
Правова мета приписів частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України передовсім полягає у наданні суду повноважень поширити дію постановленого ним рішення і продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, під час прийняття рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд вправі відповідно до частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) зазначити в рішенні про нарахування відповідних або відсотків, або ж пені до моменту виконання рішення. Не допускається зазначати в рішенні про одночасне нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення суду.
Таке нарахування суд може здійснити лише на підставі процесуального клопотання позивача. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується.
Передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання зобов`язання та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 викладений такий правовий висновок:
Положення частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.
Застосування частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків.
Тобто можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду).
Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення.
І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення.
В даному випадку судом вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних у зв`язку з неповерненням коштів та в цій частині вимоги позову задоволено частково.
На підставі викладеного та враховуючи, що вимоги позивача про стягнення 3% річних задоволено, суд приходить до висновку про застосування положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 10, 11, 77-81, 263, 265 ЦПК України, суд
вирішив:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, три проценти річних за період з 15.03.2021 року по 28.08.2025 року в сумі 2 271,94 грн. та інфляційні втрати за період з 15.03.2021 року по 28.08.2025 року в сумі 11 394,87 грн., судовий збір в сумі 968,55 грн.
Органу що здійснює примусове виконання рішення, провести нарахування 3 проценти річних на суму боргу що становить 17 000,00 грн., починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:        Н.Г. Притула