Номер провадження: 22-ц/813/2509/26 
Справа № 523/18103/24
Головуючий у першій інстанції Боков О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 08 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, мотивуючи яку позивач зазначив, що 19.07.2024 року в м. Одесі на перехресті вул. Марсельської та Героїв оборони Одеси відбулася дорожньо-транспортна за участю транспортного засобу «Toyota Camry», д/н « НОМЕР_1 », власником якого э позивач – ОСОБА_3 , під його керуванням та транспортним засобом «DACIA», д/н « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_1 .
Постановою Пересипськогорайонного суду м.Одеси від 02.09.2024 року у справі №523/13461/24 відповідача було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПРАТ «УТСК», яке здійснило відшкодування шкоди позивачу в розмірі 160000 грн. за максимальною виплатою.
Відповідно до висновку експерта від 13.08.2024 №7797 вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу «Toyota Camry», д/н « НОМЕР_1 », складає 383580,09 грн. Вартість цього висновку становила 5000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.
Таким чином, відповідач повинен сплатити різницю між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлюваного ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 223850,09 грн.
Також відповідач спричинив моральну шкоду, оскільки ОСОБА_3 зазнав душевних страждань через пошкодження його майна, а також душевних страждань перенесених під час ДТП. Розмір моральної шкоди становить 20000 грн.
Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму завданої шкоди в розмірі 223850,09 грн., витрати на проведення експертизи у розмірі 5000 грн, моральну шкоду в розмірі 20000 грн та судові витрати.
Заочним рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 08 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в сумі 223 850 (двісті двадцять три тисячі вісімсот п`ятдесят) грн.09 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на одержання висновку експерта у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати 1 990 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто) грн. 80 коп.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 28 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду відмовлено.
Не погоджуючись з таким заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 21.04.2026 року на 14:30 год. учасники справи не з`явилися. 
Від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Єргієва Д.І. надійшло клопотання про розгляд справи без його присутності в судовому засіданні.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кочмар В.В. про причини не явки не повідомили, заяву про відкладення судового засідання або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку не подавали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду завдану ДТП в сумі 223 850 грн.09 коп., моральну шкоду 20 000 грн. та витрати на одержання висновку експерта у розмірі 5 000 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.
Такий висновок районного суду відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законі.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що: 
- 19.07.2024 року о 07:30 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «DACIA», д/н « НОМЕР_2 » на розі вул. Марселької та вул. Героїв оборони Одеси в м. Одесі, не вибрав безпечну дистанцію та не врахував дорожню обстановку, в результаті чого, допустив зіткнення із автомобілем марки «Toyota Camry», д/н « НОМЕР_1 » , під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження;
- ОСОБА_3 є власником транспортного засобу «Toyota Camry», д/н « НОМЕР_1 », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 ;
- постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.09.2024 року у справі №523/13461/24 відповідача було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП;
- цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПРАТ «УТСК», яке здійснило відшкодування шкоди позивачу в розмірі 160 000 грн. за максимальною виплатою.
Відповідно до висновку експерта №7797 від 13.08.2024 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу «Toyota Camry», д/н « НОМЕР_1 », складає 383 580,09 грн.
Вартість цього висновку становила 5000 грн., які були сплачені позивачем.
Колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV), який діяв на час виникнення страхового випадку.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.
Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17).
Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 28 Закону №1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Статтею 29 Закону №1961-ІV передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Відповідно до частин першої, другої ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
У постанові Верховного Суду від 06.07.2018 року у справі № 924/675/17 зазначено, що якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу, та за мінусом франшизи.
У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Аналізуючи вищенаведені норми права, суд дійшов висновку, що якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст.1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Відтак відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Встановивши факт дорожньо-транспортної пригоди, в якому був пошкоджений належний позивачу автомобіль з вини відповідача, якого за це притягнуто до адміністративної відповідальності, встановивши, що ринкова вартість автомобіля позивача до моменту ДТП 19.07.2024 року у непошкодженому стані становить 615 938 грн. і дорівнює розміру завданого ДТП матеріального збитку (615 938 грн.), ринкова вартість автомобіля позивача пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталась 19.07.2024 року становить 232 088 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням фізичного зносу складових 383 850 грн., а також отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування в максимальному розмірі ліміту страхування у розмірі 160 000 грн., суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнової шкоди завданої ДТП в сумі 223 850 грн.09 коп.
Колегія суддів вбачає, що у висновку також експертом встановлена вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача, яка складається з вартості ремонтних робіт 68 090 грн., вартості матеріалів 38 540,66 грн., а також вартості складових частин, які підлягають заміні 703 602,61 грн., а всього 810 233,27 грн.(68 090 + 38540,66 + 703 602,61)
Слід зазначити, що така вартість експертом розрахована без врахування коефіцієнту зносу, який дорівнює 60,6% ~ 61%.
Із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин вартість складових частин становить 277 219,43 грн. (703 602,61 * (1-0,606) 
А загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин, які підлягають заміні становить 68 090 (вартість матеріалів) + 38 540,66 (вартість ремонтних робіт) + 277 219,43 (вартість складових частин, які підлягають заміні з урахуванням фізичного зносу) = 383 850,09 грн.
Оскільки страховиком позивачу сплачено страхове відшкодування у розмірі 160 000 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто різницю між відновлювальною вартістю автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та виплаченим страховим відшкодуванням 160 000 грн., що становить 223 850,09 грн. (383 850,09 – 160 000).
Відповідно до ст. 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Колегія суддів при цьому звертає увагу, що визначена експертом ринкова вартість автомобіля позивача до моменту ДТП 19.07.2024 року у непошкодженому стані з урахуванням року випуску автомобіля і пробігу 615 938 грн. не перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а лише дорівнює такій вартості, що в розумінні ст. 30 Закону № 1961-IV не надає підстав для висновку про те, що ремонт транспортного засобу позивача є економічно не обґрунтованим.
Враховуючи наведене районний суд дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 223 850,09 грн., як різниці між відновлювальною вартістю автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та виплаченим страховим відшкодуванням 160 000 грн.
Також є мотивованими і вірними висновки районного суду про доведеність розміру збитків, які підлягають відшкодуванню у розмірі вартості проведеного експертного автотоварознавчого дослідження на суму 5 000 грн.
Крім того, позивачем також було заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., яка полягала у душевних стражданнях, які позивач зазнав під час ДТП та у зв`язку з пошкодженням його майна (автомобіля)
За змістом ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Встановивши факт скоєння ДТП з вини відповідача і що внаслідок ДТП було пошкоджено належне позивачу майно – автомобіль, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню 20 000 грн., суд погодився з тим розміром моральної шкоди, який заявлений позивачем у позові, вважаючи, що такий розмір узгоджується виходячи зі встановлених у справі обставин з засадами розумності, виваженості та справедливості. 
Колегія суддів оцінюючи такий висновок районного суду зауважує, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено належне позивачу майно (автомобіль) сталась з вини відповідача.
Пошкодження власного майна не може не викликати негативних емоцій, хвилювань, пов`язаних, як з самим фактом пошкодження майна, який вже відбувся, так і з вимушеною зміною укладу життя і витрачання додаткових зусиль для її організації протягом часу, який потребується для проведення відновлювально-ремонтних робіт.
Крім того факт зіткнення автомобілів вже сам по собі є стресовою ситуацією, що негативно впливає на стійкість психічної організації людини, яка невільно опинилась серед учасників ДТП.
Тому наведені позивачем обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди 20 000 грн. тим, що позивач зазнав душевних страждань, внаслідок самого зіткнення транспортних засобів так і його наслідків у вигляді пошкодження майна ОСОБА_3 і необхідністю додаткових зусиль на його відновлення та пристосування до зміненого укладу життя на час ремонтно-відновлювальних робіт, судом першої інстанції об`єктивно враховані та взяті до уваги.
При цьому остаточний висновок суду про стягнення з відповідача моральної шкоди 20 000 грн. відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 08 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.04.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова