ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/673/25  Номер провадження 22-ц/814/814/26	Головуючий у 1-й інстанції Рябченко В. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 

на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 08 вересня 2025 року, ухвалене суддею Рябченком В. В., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

07.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просила суд розірвати шлюб, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21.06.2002 у Яворівській сільській раді Шишацького району Полтавської області, актовий запис №10 (свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 від 21.06.2002).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.08.2002 ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 у Яреськівській сільській раді Шишацького району Полтавської області, актовий запис №10. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Втратили почуття любові та поваги один до одного. З відповідачем спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Вважає, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 08 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено.
Шлюб, зареєстрований 21 червня 2002 року в Яреськівській сільській раді Шишацького району Полтавської області, актовий запис №10, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) - розірвано.
Після розірвання шлюбу прізвище позивачу ОСОБА_2 залишено « ОСОБА_4 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211,20 гривень в порядку відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сімейне та подружнє життя між сторонами не склалось, вони припинили подружні стосунки, їх шлюб набув формального характеру і суперечить інтересам позивача у справі, а тому цей шлюб слід розірвати. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції фактично введено ОСОБА_1 в оману, так як не розраховував, що він з`явиться до суду, так як рішення заздалегідь було вже виготовлено. Зі слів працівника суду отримав повідомлення, що це стандартна заява про розлучення та суддя не буде проводити судового засідання, хоча відповідач та позивач з`явилися на розгляд справи та відповідач наполягав на судовому засіданні, але йому було усно повідомлено, що все вирішено і його думка нікого не цікавить. ОСОБА_1 заперечує проти позову та мав на меті просити суд відмовити в позові, так як малолітніх чи неповнолітніх дітей не мають. Рішення звернутися до суду позивачем прийнято передчасно, так як в разі прийняття спільного рішення про розлучення, то це можуть зробити і без суду, шляхом звернення до органів ДРАЦС. Судом першої інстанції належно не розглянуто справу, не встановлено та не надано можливості сторонам зберегти шлюб, оскільки наявність певних непорозумінь у сімейних стосунках жодним чином не свідчить про можливість розірвання шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 27.05.2026 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 12.05.2026 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі засобами поштового зв`язку (а.с. 49-50), які були доставлені засобами поштового зв`язку. Заяви та клопотання про відкладення справи розглядом до Полтавського апеляційного суду не надходили. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 11.05.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 27.05.2026 о 10.00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених продату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 21.06.2002 в Яреськівській сільській раді Шишацького району Полтавської області, актовий запис №10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданим Яреськівською сільською радою Шишацького району Полтавської області 21.06.2002 (а.с. 6).

Від шлюбу сторони спільних неповнолітніх дітей не мають.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , зареєстрованого 21.06.2002 у Яворівській сільській раді Шишацького району Полтавської області, актовий запис №10 (свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 від 21.06.2002). 

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною 1 статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання його права вимагати розірвання шлюбу.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №369/7035/18, провадження №61-1658св20.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

При цьому, Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Згідно з частиною 7 статті 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців, тобто надання строку для примирення сторін, є правом, а не обов`язком суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.11.2018 у справі №761/33261/16-ц (провадження №61-33349св18) викладено висновок щодо застосування статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 21.06.2002 перебувають у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №10, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , зареєстроване та видане Яреськівською сільською радою Шишацького району Полтавської області 21.06.2002 (а.с. 6).

Від вказаного шлюбу сторони малолітніх та неповнолітніх дітей не мають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сімейне та подружнє життя між сторонами не склалось, вони припинили подружні стосунки, їх шлюб набув формального характеру і суперечить інтересам позивача по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вжив необхідних та достатніх заходів для збереження сім`ї, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено, що збереження шлюбу можливе і його збереження не буде суперечити інтересам позивача та спільним дітям сторін.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09.02.2026 сторонам у справі надавався строк на примирення тривалістю три місяці, проте сторони не помирилися.

З огляду на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вважає, що із відповідачем вони чужі люди, тривалий час не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, тому відмова у розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для розірвання шлюбу між подружжям, відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 08 вересня 2025 року – залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 травня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов