Красилівський районний суд Хмельницької області 
вул.Булаєнка,4 м.Красилів, Красилівський р-н, Хмельницька обл., Україна ін.31000

Справа № 677/683/26 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2026	м. Красилів	

Красилівський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12026243800000044 від 12.02.2026 по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що поблизу будинку №189д по вул. Грушевського у м. Красилів Хмельницького району припаркований автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21011», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який тривалий час не використовується, усвідомлюючи, що у нього відсутній реальний та передбачуваний дозвіл на його використання, виник протиправний умисел на незаконне заволодіння даним транспортним засобом.
У подальшому, реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 , 08.02.2026, близько 22:00 год, діючи умисно, протиправно, всупереч волі законного користувача, який дозволу на розпорядження транспортним засобом не надавав, переслідуючи корисливий мотив, поблизу будинку №189д, що по вул. Грушевського м. Красилів Хмельницького району, шляхом буксирування, з використанням автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2102», д.н.з НОМЕР_2 , який перебуває у його користуванні, заволодів автомобілем марки «ВАЗ» моделі «21011», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_3 , вартістю 10572 гривні, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу  НОМЕР_4 від 25.08.1978 належить ОСОБА_6 , законним користувачем якого є ОСОБА_7 , заподіявши останній майнової шкоди на вказану суму.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом.

ІІ. Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення, позиції прокурора та потерпілої.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав в повному обсязі і пояснив, що дійсно ним був відбуксирований транспортний засіб (вказаний в обвинувальному акті) і розібраний на запчастини (відбуксирування здійснено належним йому транспортним засобом). Вказаний транспортний засіб він помітив, що довго стояв на одному місці, він був непрацюючий, колеса були в землі
Розуміє, що вчинив неправильний вчинок, завдану шкоду відшкодував.
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Прокурор підтримав висунуте державне обвинувачення у суді у повному обсязі, заявив клопотання про розгляд справи у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. 
Потерпіла, обвинувачений та його захисник підтримали розгляд справи у порядку ч.3 ст. 349 КПК України.
Потерпіла також подала заяву, згідно якої підтвердила відшкодування шкоди, відсутність претензій до обвинуваченого. Не заперечує щодо призначення покарання у виді штрафу.
Захисник подав клопотання про застосування статті 69 КК України та призначення більш м`якого виду покарання у виді штрафу. Вказує, що у цьому кримінальному провадженні наявні всі передбачені законом підстави для застосування статті 69 КК України, оскільки:
- ОСОБА_4 повністю визнав свою вину;
-щиро розкаявся у вчиненому;
-добровільно та у повному обсязі відшкодував потерпілій завдану матеріальну шкоду;
-потерпіла не має до нього жодних претензій та письмово підтримує застосування статті 69 КК України;
-потерпіла не заперечує проти призначення покарання у виді штрафу;
-відсутні тяжкі наслідки кримінального правопорушення; 
-призначення покарання у виді штрафу буде достатнім для досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України;
-поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення свідчить про його щире прагнення усунути заподіяну шкоду та виправити наслідки свого вчинку.

ІІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, оцінка та мотиви суду
Обвинувачений у судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Враховуючи те, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції - роз`яснивши обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються та розглядає кримінальне провадження у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Таким чином, суд вважає, що вина обвинуваченого в судовому засіданні встановлена в повному обсязі.

ІV. Кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого та призначення покарання
Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч. 1 ст. 289 КК України, який незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ-21011» державний номерний знак НОМЕР_1 , що знаходився у законному користуванні ОСОБА_7 , протиправно вилучивши вказаний транспортний засіб з законного володіння власника.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. 
Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
Водночас, суд враховує обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Відповідно до положень ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд враховує щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обтяжуючих відповідальність обставин судом не встановлено.
Дослідженням особи обвинуваченого встановлено, що обвинувачений на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, встановленої групи інвалідності не має, раніше не судимий.
Згідно довідки Красилівської міської ради від 19.02.2026, заяв і скарг на обвинуваченого в Красилівську міську раду не надходило.
Обвинувачений одружений та є батьком малолітньої дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )
Наразі, за твердженням обвинуваченого, він працевлаштований за кордоном у Польщі.
Судом враховується наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, а також конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення. При цьому суд враховує не тільки мету й мотиви, якими керувався обвинувачений при вчиненні злочину, а також його поведінку після вчинення злочинних дій (відшкодування шкоди). 
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
Санкція ч. 1 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.
Водночас, у відповідності до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 у справі №712/4384/20, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
Суд вважає, що вищезазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, а тому вбачає підстави для застосування положень ст. 69 КК України і можливості призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 289 КК України, у виді штрафу.

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.
Цивільний позов не заявлявся.
У кримінальному провадженні понесено процесуальні витрати за проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 18.02.2026 №СЕ-19/123-25/2548-АВ в сумі 3119,90 грн., які необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь держави, оскільки вони виникли в межах даного кримінального провадження.
Запобіжний захід у відношенні обвинуваченого в ході досудового розслідування не обирався. Під час судового провадження клопотання від прокурора про застосування запобіжного заходу не надходило.
Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.
Щодо спеціальної конфіскації.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
У даному кримінальному провадження не оспорюється, що автомобіль «ВАЗ» моделі «2102», д.н.з НОМЕР_2 перебував у законному володінні обвинуваченого і був ним використаний як засіб вчинення злочину. 
Суд зазначає, що в частинах 6, 9, 10, 11 статті 100 КПК та частинах 1 та 5 статті 96-2 КК законодавець використовує терміни «власник» і «законний володілець» як альтернативні. Тому ці положення не вимагають доведення факту обізнаності про злочинне використання майна двох осіб - власника і законного володільця. Також закон не визначає переваги власника перед законним володільцем чи навпаки у питанні застосування спеціальної конфіскації.
Верховним Судом у контексті накладення арешту на майно зроблений висновок, що в КПК поняття «особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт» не визначається виключно правом власності на це майно; до цього поняття включено також тих осіб, у володінні яких таке майно перебуває на інших підставах (постанова Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі № 355/55/18).
Таким чином, закон передбачає певну гнучкість при вирішенні питання, хто є зацікавленою особою щодо спірного майна. У контексті спеціальної конфіскації це також стосується вирішення питання про те, обізнаність якої особи - власника чи законного володільця - має доводитися для виконання умов застосування спеціальної конфіскації.
Закон, у тому числі в частині 10 статті 100 КПК, захищає право добросовісного власника або володільця майна від несприятливих наслідків використання його майна третіми особами зі злочинною метою. Такий підхід законодавця відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, серед іншого, що знаходження балансу між суспільним інтересом у попередженні злочинів та захистом прав зацікавлених осіб у таких обставинах означає, що покладання такого тягаря на власника відповідного майна може бути виправданим, лише якщо його інтерес у поверненні йому майна переважується ризиком, що таке повернення полегшить вчинення злочинів і зашкодить боротьбі з організованою злочинністю.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 9 квітня 2019 року у справі № 138/2740/16-к.
Однак перед тим, як визначити справедливий баланс між інтересом особи, котрій належить майно, та інтересом суспільства у боротьбі зі злочинністю, суд, вирішуючи питання про спеціальну конфіскацію, має перш за все встановити, чиї майнові інтереси постраждають у випадку конфіскації такого майна.
Для визначення того, інтереси якої особи - власника чи законного володільця - зачіпає можлива спеціальна конфіскація майна, суду слід виходити із сукупності обставин, установлених судом. Якщо ця сукупність свідчить про те, що особа, хоча й зазначена у певних документах як власник майна, не має дійсного права на таке майно та інтересу в його поверненні, вимога довести факт обізнаності такої особи про злочинне використання майна, з яким вона втратила зв`язок, не відповідає меті захисту права на мирне володіння майном, втіленій, зокрема, в частині 10 статті 100 КПК, але у той же час створює нездоланні перешкоди для державних органів у досягненні цілей боротьби зі злочинністю.
Таким чином, у разі, якщо сторона обвинувачення доведе обставини, які свідчать про відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні, відсутність доказів обізнаності такого номінального власника щодо злочинного використання майна не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації.
В такому разі питання про застосування спеціальної конфіскації має вирішуватись у залежності від виконання умов, передбачених відповідними нормами кримінального та процесуального законів, по відношенню до законного володільця такого майна.
Обвинувачений вказав, що володів транспортним засобом, використовуючи техпаспорт (придбавши автомобіль та сплативши кошти, не оформлюючи офіційно документи, у особи, яка також не була власником). Тобто, сам обвинувачений вважав себе власником автомобіля. Суд також враховує цілковиту пасивність номінального власника транспортного засобу під час кримінального провадження.
Таким чином, з огляду на вказані законодавчі норми, спеціальна конфіскація може бути застосована до майна обвинуваченого, яке використовувалось як знаряддя вчинення злочину.
Також суд звертає увагу на те, що у судовому засіданні обвинувачений повідомив, що продав близько місяця тому транспортний засіб (також шляхом передачі техпаспорту), однак такі обставини не підтверджені жодними доказами та самі по собі не можуть бути підставою для відмови у застосуванні спеціальної конфіскації.
Суд, врахувавши, що транспортний засіб марки «ВАЗ 2102», державний номерний знак НОМЕР_2 , є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а ОСОБА_4 був його законним користувачем, прийшов до висновку про необхідність застосування в порядку ст. 96-2 КК України спеціальної конфіскації даного автомобіля.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Отже, оскільки суд дійшов висновку про застосування спеціальної конфіскації транспортного засобу, тому, відповідно до приписів ч. 4 ст. 174 КПК, арешт накладений на нього, скасуванню не підлягає.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 17.04.2026 у справі №677/641/26 на автомобіль марки «ВАЗ 2102», державний номерний знак НОМЕР_2 , слід залишити до фактичного виконання вироку суду в частині спеціальної конфіскації майна.
На підставі наведеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

1. ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн.
Засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.
2. Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи в сумі 3119 (три тисячі сто дев`ятнадцять) грн. 90 коп.
3. Застосувати на підставі ст.96-1, п.4 ч.1 ст. 96-2 КК України спеціальну конфіскацію щодо автомобіля марки «ВАЗ 2102», державний номерний знак НОМЕР_2 , - конфіскувавши його у власність держави.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Красилівського районного суду Хмельницької області від 17.04.2026 у справі №677/641/26 на автомобіль марки «ВАЗ 2102», державний номерний знак НОМЕР_2 , залишити до фактичного виконання вироку суду в частині спеціальної конфіскації майна.
4.Речовий доказ: автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21011», із реєстраційним номером НОМЕР_1 , який зберігається на території ВнП №4 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області – повернути законному користувачеві ОСОБА_8 .
5. На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається через Красилівський районний суд Хмельницької області.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. 

Суддя 	ОСОБА_1