ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.06.2026 Справа № 914/2964/25 
За позовом: Жовківської міської ради Львівського району Львівської області, м. Жовква Львівської області
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестагрозем”, м. Львів
про вилучення земельної ділянки із незаконного володіння шляхом скасування права оренди
Суддя Никон О.З.
Секретар судового засідання Тарас Ю.Р.

За участю представників:
від позивача (в режимі відеоконференції): Бакум О.В. – представник;
від відповідача: Столярський М.С. – представник

ВСТАНОВИВ:
Жовківська міська рада Львівського району Львівської області звернулась до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестагрозем” про вилучення з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестагрозем” земельної ділянки з кадастровим номером 4622787100:09:000:0007 площею 16,0940 га шляхом скасування іншого речового права (права оренди), зареєстрованого 16.09.2024 за відповідачем.
Хід розгляду справи.
Ухвалою суду від 30.09.2025 відкрито загальне позовне провадження.
Протокольною ухвалою суду від 11.03.2026 підготовче засідання відкладено на 11.03.2026.
Ухвалою суду від 18.02.2026 закрито підготовче засідання.
У судовому засіданні 03.06.2026 представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задоволити у повному обсязі.
Відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.
Аргументи сторін.
Жовківська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю “Вестзем” 24.11.2023 уклали договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4622787100:09:000:0007 площею 16,0940 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У подальшому ТОВ “Вестзем” реорганізовано шляхом поділу зі створенням трьох нових товариств, серед яких ТОВ “Вестагрозем”, до якого згідно з розподільчим балансом перейшли права та обов`язки орендаря за договором оренди спірної земельної ділянки. 
На підставі цього 16.09.2024 до Державного реєстру речових прав внесено зміни щодо орендаря земельної ділянки – з ТОВ “Вестзем” на ТОВ “Вестагрозем” без згоди Жовківської міської ради як орендодавця.
Посилаючись на статті 24, 25, 32 Закону України “Про оренду землі”, статті 387, 651, 773, 774 ЦК України та статтю 152 ЗК України, позивач зазначив, що передання прав та обов`язків орендаря іншій юридичній особі без погодження орендодавця суперечить правовій природі орендних правовідносин та порушує права власника земельної ділянки.
При цьому зазначає, що пункт 32 договору оренди землі, який передбачає, що реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для внесення змін чи розірвання договору оренди, не підлягає застосуванню. Вважає, що у спірних правовідносинах не відбулося універсального правонаступництва. Натомість, має місце часткове передання окремих прав та обов`язків новоствореному товариству, що має ознаки сингулярного правонаступництва та потребує згоди орендодавця.
На підтвердження своєї позиції позивач послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 133/158/16-ц.
Відповідач у відзиві на позов заперечив щодо задоволення позовних вимог: ствердив, що міська рада неправильно визначила характер спірних правовідносин та застосувала підміну понять “поділ” та “виділ”, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю “Вестагрозем” створено саме шляхом поділу, а не виділу; зазначив, що Велика Палата Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 918/119/21 відступила від правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач та виклала правовий висновок, що поділ та виділ є видами реорганізації юридичної особи; звернув увагу на пункт 32 договору, яким передбачено, що реорганізація юридичної особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, тому доводи позивача про начебто порушення орендарем вимог ст. 25 Закону України “Про оренду землі” є необґрунтованими; доводив, що договір оренди є діючим та обов`язковим для виконання сторонами; зазначив про відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Позивач у додаткових поясненнях зазначив, що відбулась процедура ліквідації ТОВ “ВЕСТЗЕМ”, тому, в процедурі по припиненню товариства рішенням № 02 від 03.07.2024 призначено ліквідатора з наданням йому відповідних повноважень та визначенням порядку прийняття нею рішень у ліквідаційній процедурі, а не створено комісію з реорганізації; ствердив, що ліквідатор на власний розсуд без згоди орендодавця (власника) розпорядився орендованою земельною ділянкою, визначивши, що право оренди переходить саме до ТзОВ “Вестагрозем”, а не пропорційно трьом новоствореним товариствам чи в інший спосіб; моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважає дату внесення відповідного запису до реєстру про припинення юридичної особи; з аналізу приписів статей 16, 31 та 32 Закону України “Про оренду землі” позивач дійшов висновку, що якщо юридична особа припиняється, то відповідно припиняється і договір оренди землі та не може бути передано новоутвореній юридичній особі право оренди за розподільчим балансом, без попередньої згоди орендодавця - власника земельної ділянки; щодо тверджень відповідача про підміну понять, ствердив, що позивач за аналогією скористався позицією Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 918/119/21; доводив, що внаслідок передачі ТОВ “ВЕСТЗЕМ” права оренди земельної ділянки за розподільчим балансом відповідачу (активу, що формує вступний баланс) фактично відбулось відчуження права оренди, тоді як нормою частини першої статті 8-1 Закону України “Про оренду землі” прямо заборонено орендарю на власний розсуд здійснювати розпорядження правом оренди земельної ділянки комунальної власності; орендар – ТОВ “ВЕСТЗЕМ” не звертався до позивача із заявою про отримання згоди на передачу земельної ділянки до новоствореного товариства; заміна сторони у договорі оренди земельної ділянки здійснюється виключно за рішенням сесії ради. 
Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив ствердив, що позивач помилково ототожнив поняття “припинення юридичної особи внаслідок реорганізації” та “ліквідації юридичної особи”, оскільки ліквідація здійснюється без переходу прав та обов`язків юридичної особи, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступників; ще раз звернув увагу на пункт 32 договору та статтю 32 Закону України “Про оренду землі”.
Обставини справи. 
Жовківській міській раді Львівського району Львівської області на праві власності належить земельна ділянка, з кадастровим номером 4622787100:09:000:0007 площею 16,0940 га, яка відноситься до категорій земель сільськогосподарського призначення з видом цільового використання – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку. 
24 листопада 2023 року Жовківська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСТЗЕМ» уклали договір оренди землі строком на 10 років (далі - договір).
Згідно з умовами договору, його дія припиняється у випадку ліквідації юридичної особи орендаря. Разом з тим, реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (пункти 28, 32 договору).
03 липня 2024 року рішенням єдиного учасника ТОВ “Вестзем” №02 постановлено реорганізувати товариство шляхом поділу на три нових товариства з переведенням усіх активів, прав та обов`язків до нових товариств.
06 вересня 2024 року єдиним учасником ТОВ “Вестзем” затверджено розподільчий баланс активів та пасивів №1 Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестзем”, що передаються юридичним особам станом на 06.09.2024 (далі по тексту – розподільчий баланс).
У розподільчому балансі відображено, що внаслідок поділу ТОВ “Вестзем” створено три юридичних особи: 
1. Товариство з обмеженою відповідальністю “Аріста КС”;
2. Товариство з обмеженою відповідальністю “Вестагрозем”;
3. Товариство з обмеженою відповідальністю “Агровестленд”.
Відповідно до розділу 2 розподільчого балансу до новоствореного ТОВ “Вестагрозем” від реорганізованого ТОВ “Вестзем” передаються (окрім іншого) права та обов`язки Орендаря за договором оренди землі від 24 листопада 2023 року, укладеного Жовківською міською радою та ТОВ “Вестзем” щодо земельної ділянки площею 16,094 га з кадастровим номером 4622787100:09:000:0007. 
06 вересня 2024 року учасником ТОВ “Вестагрозем” прийнято рішення про створення товариства шляхом поділу частини майна, прав та обов`язків ТОВ “Вестзем”, затверджено статут товариства, призначено на посаду директора Варяницю Н.О., постановлено здійснити державну реєстрацію ТОВ “Вестагрозем”.
06 вересня 2024 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців внесено запис про створення ТОВ “Вестагрозем” та про припинення ТОВ “Вестзем”.
Відповідач вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зміни щодо права оренди земельної ділянки площею 16,094 га кадастровий номер 4622787100:09:000:0007.
Зазначені зміни стосувалися виключно відомостей про орендаря, яким зазначено ТОВ “Вестагрозем”, а саме право оренди земельної ділянки, яке зареєстровано 24.11.2023 зі строком дії до 24.11.2033 станом на момент внесення змін не припинялося.
22 вересня 2024 року ТзОВ “Вестагрозем” листом № 04-09/24 повідомило Жовківську міську раду про реорганізацію орендаря – ТОВ “Вестзем” шляхом поділу, передачу ТОВ “Вестагрозем” прав та обов`язків орендаря у тому числі і за договором оренди землі від 24.11.2023 та про внесення змін про орендаря до державного реєстру речових прав.
Вважаючи, що передача прав та обов`язків за розподільчим балансом від ТзОВ “Вестзем” до ТзОВ “Вестагрозем” є відчуженням права оренди, що потребує надання згоди орендодавця, Жовківська міська рада, виходячи з відсутності такої згоди, звернулася до суду з позовом про захист своїх прав як власника земельної ділянки з вимогою витребувати предмет оренди на підставі статті 387 Цивільного кодексу України шляхом скасування права оренди. 
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення, висновки суду.
Позивач оскаржує передачу права оренди земельної ділянки за розподільчим балансом під час реорганізації (поділу) юридичної особи-орендаря без своєї згоди як власника, оскільки така передача порушує встановлений законом порядок розпорядження правом оренди землі.
При цьому, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач фактично ототожнює поділ та виділ як рівнозначні за правовою природою форми реорганізації юридичної особи.
Саме з огляду на таке тлумачення позивач ствердив, що передача права оренди земельної ділянки за розподільчим балансом, незалежно від форми реорганізації юридичної особи (поділу чи виділу), є тотожною за своїми правовими наслідками та фактично свідчить про здійснення розпорядження правом користування земельною ділянкою без належного волевиявлення її власника (орендодавця).
Суд не погоджується з таким тлумаченням позивачем приписів законодавства, враховуючи таке. 
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України “Про оренду землі”, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також безпосередньо самим договором оренди землі.
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України “Про оренду землі”).
Згідно з частиною першою статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічгі за змістом положення містить стаття 1 Закону України “Про оренду землі”. 
Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом (частина п`ята статті 93 Земельного кодексу України).
Статтею 8-1 Закону України “Про оренду землі” передбачено, що право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім передбачених частиною другою цієї статті лише щодо земель наданих для будівництва житлового будинку.
Водночас перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі (частина 4 статті 32 Закону України “Про оренду землі”).
Крім цього, відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України “Про оренду землі” зміна найменування сторін договору оренди землі, зокрема, внаслідок реорганізації юридичної особи або зміну типу акціонерного товариства, не є підставою для внесення змін до договору оренди землі та/або його переоформлення.
Отже, законодавство передбачає можливість заміни в договорі оренди землі як орендодавця, так і орендаря, що спрямовано на збереження попередніх існуючих орендних відносин, зокрема, при реорганізації орендаря. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 920/418/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.05.2025 у справі № 903/749/24.
За змістом статті 104 Цивільного кодексу України, реорганізація (злиття, приєднання, поділу, перетворення) має наслідком припинення юридичної особи. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників (універсальне правонаступництво). Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Порядок припинення юридичної особи шляхом, зокрема, поділу врегульований статтею 107 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи шляхом поділу складає розподільчий баланс, який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.
Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать. До схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 лютого 2024 року у справі 914/3985/21, від 14.08.2025 у справі № 914/2961/22, від 05.02.2026 у справі № 910/21682/15.
Натомість правова природа виділу є іншою.
Відповідно до статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.
При цьому зі змісту наведеної норми вбачається, що при виділі юридична особа, з якої здійснюється виділ, не припиняється, а продовжує існування як суб`єкт права після передачі частини свого майна, прав та обов`язків новоствореній особі.
Саме тому законодавець у частині третій статті 109 Цивільного кодексу України передбачив спеціальний механізм субсидіарної відповідальності між юридичною особою, з якої здійснено виділ, та новоствореною юридичною особою.
Так, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до новоствореної юридичної особи. Водночас юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, утвореної внаслідок виділу.
Якщо юридичних осіб, утворених внаслідок виділу, є дві або більше, вони несуть субсидіарну відповідальність солідарно.
Таким чином, сама конструкція статті 109 Цивільного кодексу України свідчить про те, що при виділі первісна юридична особа не припиняє правосуб`єктності, а продовжує існування та залишається носієм цивільних прав і обов`язків.
Саме з цієї причини передача окремих активів, прав чи обов`язків при виділі за своєю правовою природою є переданням частини майнового комплексу юридичної особи, яка продовжує здійснювати діяльність та зберігає правосуб`єктність.
Суд враховує, що наведений підхід є усталеним та послідовно підтримується Великою Палатою Верховного Суду.
Так, у своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що виділ є видом реорганізації, який не має наслідком припинення юридичної особи, яка реорганізовується, оскільки остання залишається суб`єктом права, хоча й зі зменшеним обсягом майна, прав та/або обов`язків.
Саме з цією особливістю Велика Палата Верховного Суду пов`язує існування механізму субсидіарної відповідальності, передбаченого статтею 109 Цивільного кодексу України.
Аналогічний підхід системно підтримується Верховним Судом, наприклад, у постанові Верховного Суду від 23.09.2025 у справі № 903/749/24, у якій суд касаційної інстанції, застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, повторно наголосив на ключових характеристиках виділу та правовій природі переходу майнових прав.
Натомість у спірних правовідносинах мало місце не виділення частини майна юридичної особи із збереженням її правосуб`єктності, а припинення ТОВ “Вестзем” шляхом поділу.
Суд зазначає, що поділ юридичної особи, на відміну від виділу, є формою припинення юридичної особи з переходом усієї сукупності її майнових прав та обов`язків до кількох правонаступників відповідно до розподільчого балансу.
Натомість при виділі юридична особа, з якої здійснюється виділ, не припиняється як суб`єкт права, а продовжує здійснювати господарську діяльність. 
Саме тому передача окремих активів, прав чи обов`язків новоствореній юридичній особі при виділі відбувається за волевиявленням особи, яка зберігає правосуб`єктність та продовжує бути носієм відповідних прав та обов`язків.
У випадку ж поділу юридична особа припиняється повністю, а відтак не може залишатися носієм жодних цивільних прав чи обов`язків після завершення процедури реорганізації. Саме тому передання прав та обов`язків правонаступникам у такому випадку є не способом розпорядження окремим майновим правом, а послідовним та неминучим правовим наслідком припинення юридичної особи.
Суд звертає увагу, що право оренди спірної земельної ділянки не було відчужене ТОВ “Вестзем” на підставі окремого цивільно-правового правочину, не передавалося у заставу, не вносилося до статутного капіталу та не було предметом іншого самостійного розпорядження орендарем.
Перехід прав та обов`язків орендаря відбувся виключно внаслідок припинення ТОВ “Вестзем” шляхом поділу та на підставі затвердженого розподільчого балансу, який відповідно до статті 107 Цивільного кодексу України є документом, що визначає правонаступництво щодо всіх майнових прав та обов`язків юридичної особи, яка припиняється.
Матеріалами справи підтверджено, що 06.09.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб внесено запис про припинення ТОВ “Вестзем”, а також про створення трьох нових юридичних осіб, між якими розподілено усі активи, права та обов`язки товариства відповідно до розподільчого балансу.
При цьому саме до ТОВ “Вестагрозем” згідно з розділом 2 розподільчого балансу перейшли права та обов`язки орендаря за договором оренди земельної ділянки від 24.11.2023.
Таким чином, спірне право оренди перейшло до відповідача не внаслідок вільного розпорядження ним попереднім орендарем, а в силу прямої вказівки закону щодо правонаступництва при припиненні юридичної особи шляхом поділу.
Суд також враховує, що ані положення Закону України “Про оренду землі”, ані умови укладеного сторонами договору оренди не містять заборони на перехід прав та обов`язків орендаря до правонаступника у випадку реорганізації юридичної особи шляхом поділу.
Навпаки, частина четверта статті 32 Закону України “Про оренду землі” прямо передбачає, що реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору оренди, якщо інше не передбачено договором.
Аналогічні положення містяться і у пункті 32 укладеного сторонами договору оренди, відповідно до якого реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.
Доводи позивача про те, що зазначене положення договору не підлягає застосуванню у зв`язку з відсутністю універсального правонаступництва, суд вважає необґрунтованими.
Сам по собі факт розподілу прав та обов`язків між кількома правонаступниками не змінює правової природи правонаступництва як універсального, оскільки припинення юридичної особи внаслідок поділу охоплює перехід усієї сукупності її майнових прав та обов`язків до новостворених юридичних осіб.
При цьому універсальне правонаступництво не виключає можливості визначення конкретного правонаступника щодо окремого права чи обов`язку у розподільчому балансі.
Посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 133/158/16-ц, суд не бере до уваги, оскільки правовідносини у вказаній справі не є релевантними спірним правовідносинам. Так, наведені висновки стосуються виділу юридичної особи, тобто форми реорганізації, яка не супроводжується припиненням. 
Натомість у спірних правовідносинах мало місце саме припинення юридичної особи шляхом поділу, що виключає можливість застосування до таких правовідносин правових висновків, сформульованих щодо виділу.
Таким чином, у спірних правовідносинах фактично відбулося продовження існуючих орендних правовідносин із заміною особи орендаря у порядку правонаступництва, а не виникнення нового речового права чи повторне надання земельної ділянки в оренду іншій особі.
За таких обставин суд дійшов висновку, що перехід прав та обов`язків орендаря земельної ділянки від ТОВ “Вестзем” до ТОВ “Вестагрозем” у порядку правонаступництва внаслідок припинення юридичної особи шляхом поділу не є відчуженням права оренди у розумінні статті 8-1 Закону України “Про оренду землі” та не потребував отримання окремої згоди орендодавця.
Також суд враховує, що відповідач невідкладно після внесення змін в реєстр щодо орендаря повідомив орендодавця та надав йому усі підтверджуючі документи щодо поділу товариства. 
Водночас суд відхиляє як необґрунтовані твердження позивача, що часткова несплата орендних платежів є додатковим підтвердженням того, що він є неналежним користувачем, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду за стягненням такої заборгованості. 
Тому позивач не довів факту порушення його прав чи законних інтересів у зв`язку із переходом права оренди до правонаступника.
Крім того, на спростування твердження позивача, викладеного у додаткових поясненнях від 26.02.2026, що витребування земельної ділянки є єдиним способом припинити її незаконне використання, суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Державна реєстрація права оренди нерухомості чи самовільне зайняття відповідного майна не змінює його володільця. Ним залишається той, за ким зареєстроване право власності. Державна реєстрація права оренди такого об`єкта, надання його в користування без вчинення відповідної реєстраційної дії чи зайняття без дозволу власника зумовлюють появу опосередкованого володіння та відповідного тимчасового володільця (орендаря, наймача, користувача), що не виводить власника з безпосереднього володіння цим майном.
Тому зайняття земельної ділянки фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цим об`єктом. Тобто зайняття останнього не є заволодінням ним. Такий власник, зберігаючи володіння його майном, може заявити негаторний позов, тобто просити суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні відповідним об`єктом, зокрема шляхом повернення останнього (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 152 Земельного кодексу України).
Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 15.11.2023 у справі № 918/119/21.
Водночас позивач, який є власником земельної діянки, не врахував зазначених висновків та заявив у межах цієї справи віндикаційний позов.
З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Щодо судового збору.
На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу на суму 40 000, 00 грн.
Повноваження адвоката Столярського М.С. підтверджуються ордером на надання правничої допомоги № 1424341 від 16.12.2025.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав копію договору про надання правничої допомоги від 15.12.2025 року, укладеного ТОВ “Вестагрозем” та адвокатом Столярським М. С.; акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги; детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) із розрахунком вартості на суму 36 000, 00 грн. 
За приписами частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Позивач висловив заперечення щодо розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу, зазначивши, що такі не є пропорційними предмету спору, завищеними, а позивач є неприбутковою установою.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Дослідивши надані докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу, суд, керуючись правилами, встановленими у частині п`ятій статті 129 ГПК України дійшов висновку не покладати на позивача усі витрати відповідача.
Так у контексті зазначеного суд керується тим, що вартість правових послуг є завищеною, адже не відповідає складності справи, а загальна вартість послуг неспівмірна з обсягом наданих послуг. Зміст наданої правової допомоги є звичайним для цієї категорії справ та включає подання двох заяв по суті спору, додаткових пояснень та участі у судових засіданнях. 
При цьому виокремлення послуги із пошуку релевантної судової практики, аналіз позовної заяви та документів, наданих відповідачем є безпідставним, адже такі роботи є складовою послуги із подання заяв по суті спору. 
Окрім цього, відповідач безпідставно включив до переліку послуг вартість підготовки клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Суд також зазначає, що між тими самими сторонами перебували на розгляді ще дві аналогічні справи №914/2963/25 та №914/2965/25, які виникли з ідентичних правових підстав, за однаковою правовою природою правовідносин та регулюються фактично однотипними договорами оренди, що відрізняються виключно об`єктами оренди (земельними ділянками), тоді як правова позиція сторін, предмет доказування та зміст спірних правовідносин є взаємопов`язаними та у значній мірі тотожними.
Суд встановив, що процесуальні документи, подані представником у зазначених справах, є за своїм змістом істотно подібними або повторюваними, оскільки ґрунтуються на однакових правових доводах та доказовій базі.
Попри це, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у кожній зі справ розраховані як самостійні повні витрати, ніби правнича допомога надавалася у кожному провадженні із відокремленим та незалежним обсягом робіт, без урахування фактичної взаємопов`язаності справ, повторюваності підготовлених процесуальних документів та спільності правової позиції, що об`єктивно впливало на обсяг витраченого часу та ресурсів.
Таким чином, врахувавши наявність заперечень позивача щодо розміру стягнення правової допомоги, складність справи, характер, обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, час, необхідний для надання відповідних послуг, обставини даної справи, суд, керуючись критеріями реальності (дійсності та необхідності) наданих послуг, пов`язаності цих послуг із розглядом інших аналогічних справ, співмірності та розумності їх розміру, дійшов висновку, що розумним та справедливим розміром витрат на професійну правничу допомогу відповідача буде 6 000, 00 грн. Решта витрат покладається на відповідача.
Керуючись статтями 73, 74, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.
2. Стягнути з Жовківської міської ради Львівського району Львівської області (місцезнаходження: 80300, Львівська область, місто Жовква, вулиця Львівська, 40; ідент. код: 04056248) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Вестагрозем” (місцезнаходження: 79019, місто Львів, вулиця Богдана Хмельницького, 63; ідент. код: 04056248) 6 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в строки, визначені статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.06.2026.

Суддя Никон О.З.