Справа № 192/2739/25 
Провадження № 2/192/523/26 
РІШЕННЯ
Іменем України

08 червня 2026 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого – судді Щербини Н. О., 
за участю секретаря судового засідання – Чернишкіної А. В., 
представника позивача – адвоката Назаренко М. В. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Солоне Дніпровського (Солонянського) району Дніпропетровської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача – виконавчий комітет Солонянської селищної ради, як орган опіки і піклування, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

15 жовтня 2025 року до суду надійшов позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю. 
На обґрунтування позову вказано, що в період зареєстрованого шлюбу у сторін народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 15 липня 2021 року та спільна дитина залишилась проживати разом з матір`ю. На час подання позову дитина з матір`ю проживає в Республіці Польща, а питання про визначення місця проживання між батьками дитини не врегульоване. 
У позові вказано, що підставою його подання є погрози відповідача забрати дитину від матері, а на пропозицію укласти договір про визначення місця проживання дитини – батько відповіді не надав. На час проживання в Республіці Польща позивач несе всі витрати, пов`язані з відвідуванням дитиною дитячого садка, оренди будинку в якому вони мешкають, а також всі витрати на її лікування, розвиток. Позивач зазначає, що батько не приймає участі в житті дитини, та саме мати може забезпечити дитину належними та безпечними умовами проживання. Питання про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є важливим також з огляду на вимушені щоразові звернення до відповідача за дозволом на перетин дитиною кордону. 
Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням переїхала разом з сином мешкати до Республіки Польща, де дитина відвідує садочок, займається з логопедом. Батько участі у вихованні дитини не приймає, фінансово не допомагає. Відсутність рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з нею створює перешкоди у реалізації прав дитини, а саме щодо офіційного знаходження на території іншої держави, щодо влаштування сина в садочок та отримання ним медичних послуг. Просила позов задовольнити. 
Представник позивача – адвокат Назаренко М. В. позов підтримала з підстав, вказаних в позові. Просила його задовольнити. Зазначила, що спір між батьками про місце проживання дитини наявний, не дивлячись на те, що після відкриття провадження у цій справі батько надав нотаріально завірену заяву про згоду на проживання дитини разом з матір`ю. Проте такого документу не достатньо у зв`язку зі змінами у польському законодавстві, з якими представник не обізнана. Вважала, що відсутність рішення суду в майбутньому буде чинити перешкоди у лікуванні дитини, оскільки потрібна буде згода батька на лікування, а також на перетин дитиною кордону та у вирішенні інших питань щодо його освіти, лікування. Пояснила суду, що докази про погрози батька забрати дитину є реальними, які підтверджується звукозаписами телефонних розмов, які сторона позивача не може надати суду, а намагання забрати дитину підтверджуються показаним свідків та відсутністю батька у житті дитини на даний час, оскільки усіма питаннями щодо його навчання, розвитку та лікування займається позивач. Факт того, що відповідач та його представник заперечують проти позову лише підтверджує факт існування спору між сторонами.
Відповідач до суду для розгляду справи по суті не з`явився, причини неявки суду не повідомив. У підготовчому засіданні позов не визнав. 
Представник відповідача – адвокат Гур`єв А. А. заперечував проти задоволення позову з підстав, які в ньому вказані. Пояснив суду, що відповідач не заперечує факт того, щоб дитина проживала разом з матір`ю. Виїхати до Республіки Польща відповідач не може через введення воєнного стану, а в 2025 році погасив всю заборгованість зі сплати аліментів. Бачитися з дитиною не має можливості саме через воєнний стан, а оскільки дитина малолітня, то і спілкування також є обмеженим. Позивач з відповідачем постійно свариться, не піднімає слухавку, коли він телефонує, а тому відповідач не може поговорити з дитиною по телефону. Від виконання батьківських обов`язків відповідач не ухиляється, а вказані в позові обставини в майбутньому можуть стати підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідач готовий до вирішення питання про визначення місця проживання мирним шляхом та чому позивачу потрібно лише рішення суду – не розуміє. 
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили суду, що є рідними тітками позивача з боку батька та матері. Свідкам відомо, що коли позивач разом з малолітнім сином сторін проживала у них, то відповідач приїздив до позивача, просив повернутися додому, говорив, що йому погано без неї та дитини. Також відповідач говорив, що може забрати дитину додому. Такий випадок також був під час спільного проживання свідка ОСОБА_5 з позивачем в Польщі. Вона чула як відповідач погрожував забрати дитину до себе. 
Представник органу опіки та піклування – Котенко І. В. пояснила суду, що орган опіки не може надати висновок по справі у зв`язку з тим, що дитина не проживає на даний час на території Солонянської селищної ради у зв`язку з виїздом за кордон. Вважала, що спір між батьками відсутній, оскільки відповідач не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, про що він особисто повідомив у телефонній розмові представнику органу опіки та піклування. 
Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі та надані сторонами у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків. 
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані нормами Цивільного Кодексу України, Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також міжнародно-правовими актами та договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 291 Цивільного Кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Приписами статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У відповідності до ч. 1ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тобто вирішальними обставинами які впливають на визначення місця проживання дитини, яка не досягла віку десяти років є: 1.Ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків; 2.Прихильність дитини та стан її здоров`я; 3.Заборона передачі дитини на проживання тому з батьків хто не має самостійного доходу; 4.Висновок органу опіки та піклування та інші суттєві для справи обставини до яких можливо віднести умови проживання, зручність розташування житла та інше.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є позивач та відповідач, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.18, т.1).
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.21-22, т.1).
Також судом встановлено, що на даний час позивач разом з дитиною мешкає в Республіці Польща в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками з Універсальної електронної системи реєстру населення (PESEL), які отримала як позивач, так і дитина (а.с.62-64, т.1) та договором оренди житла (а.с.66-71, т.1).
Малолітній ОСОБА_6 відвідує непублічний дитячий садочок «Кубусь», що підтверджується відповідною довідкою, додатком до договору №13/2024 щодо здійснення догляду в непублічному дитячому садочку «Кубусь» (а.с.72-75, т.1), а позивач сплачує кошти за відвідування сином садочка (а.с.76-82, т.1). Також судом встановлено, що дитина отримує медичні послуги, що підтверджується рахунком-фактурою, медичною довідкою, висновком щодо функціонування дитини на психологічних заняттях (а.с.85-95,т.1). 
Таким чином судом не встановлено, що відсутність рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю створює перешкоди в отриманні малолітнім ОСОБА_7 послуг дитячого садка, медичних послуг або щодо його проживання на території Республіки Польща, на що посилалась представник позивача як на підставу позову. 
Наданими доказами підтверджено, що відповідач не має заборгованості зі сплати аліментів, яку він погасив в грудні 2025 року, що також не заперечувала позивач в судовому засіданні. 
У зв`язку із збройною агресією РФ на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який продовжений та діє на час розгляду справи. 
Оскільки позивач разом з дитиною мешкає в Республіці Польща, а відповідач не досяг віку, з якого припиняється мобілізація, тому він не має фізичної можливості доглядати за дитиною, відводити його до садочка, займатися його лікуванням. 
Стосовно ставлення батьків до виховання дитини, то суд вважає, що в цьому обидві сторони є рівноправними, проте з урахуванням віку дитини (на момент ухвалення рішення дитина не досягла повних 5 років), батько не має можливості підтримувати з ним спілкування дистанційно шляхом телефонних дзвінків. 
Крім того, згідно висновку щодо функціонування дитини на психологічних заняттях (а.с.85-95,т.1) дитина має діагнози F80.1 – порушення експресії мови та F90.1 – порушення активності та уваги. 
Вказана обставина також на думку суду може впливати на можливість дитини тримати увагу під час спілкування з батьком через відео зв`язок та телефон.
Тому суд не приймає до уваги те, що дитина не знає рідного батька, оскільки через об`єктивні обставини батько не має можливості спілкуватися з ним. 
Також суд критично оцінює показання свідків, які є рідними тітками позивача, оскільки вказані особи свідчили на її користь, а одна зі свідків в судовому засіданні під час відеоконференції запевняла суд про присутність відповідача на відео зв`язку, в той час як на зв`язку був представник відповідача. Таким чином свідок не впізнала відповідача та прийняла за нього іншу особу. Тому показання вказаних свідків суд не приймає, оскільки такий свідок могла сприймати погрози забрати дитину від матері, які висловлювались іншими особами, а не відповідачем. 
Визначити особисту прихильність дитини до когось з батьків суд можливості не має, оскільки в судове засідання дитина не викликалася з огляду на його малолітній вік. 
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України кожен з батьків зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. 
Судом встановлено, що обидва з батьків мають можливість утримувати дитину фінансово, а підстави для заборони щодо передачі дитини одному з батьків відсутні. Суд не приймає до уваги розмір доходу, який отримує кожен з батьків окремо, оскільки це не може мати вирішального значення для визначення місця проживання дитини. 
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я та безпеку, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 
Отже суд вважає, що з огляду на якнайкращі інтереси дитини, прийняття рішення про виховання малолітнього ОСОБА_3 , навчання і розвиток дитини повинно відбуватися обома батьками. 
Суд зазначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Висновок органу опіки та піклування в матеріалах справи відсутній у зв`язку з тим, що дитина з матір`ю на час розгляду справи проживає за кордоном, а вказана обставина дозволяє розглянути справу за відсутності такого висновку, що підтверджується позицією ВС, яка викладена в постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19.
Оцінюючи письмову пропозицію позивача про укладання договору про визначення місця проживання дитини (а.с.126-127, т.1), суд посилається на те, що докази отримання такої пропозиції відповідачем матеріали справи не містить. 
Натомість до матеріалів справи було надано копію нотаріально посвідченої заяви відповідача від 25 листопада 2025 року, згідно якої він не заперечує проти виїзду позивача разом з дитиною на постійне проживання до Республіки Польща та просить оформити всі необхідні документи для виїзду дитини з України, а також надає згоду на залишення сина на постійне проживання в Республіці Польща разом з матір`ю, яка несе повну відповідальність за життя та здоров`я дитини. 
Вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них має проживати дитина, суд виходить із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини та перш за все, керується пріоритетом прав дитини, і має на меті ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. 
Суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини, і турботу про неї, вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання та розвитку дитини, які залежать від об`єктивних обставин та не є суб`єктивним ставленням батька до сина. 
Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року з відповідними змінами «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу уваги на її вік та з`ясувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до принципу ст. 6 «Декларації прав дитини», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка є частиною національного законодавства України (надалі Декларація) - дитина для повного та гармонійного розвитку має потребу у любові та розумінні. Дитина повинна, коли це можливо, зростати під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові, а також моральної та матеріальної забезпеченості.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання дитини, не чинить перешкоди у реєстрації місця проживання дитини за кордоном, у його влаштуванні до дитячого садочка, в отриманні медичної допомоги, надав відповідний дозвіл позивачу на постійне проживання сина з нею за кордоном. 
Суд вважає, що жодна з підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, які були вказані в позові – не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. З досліджених переписок сторін в месенджерах з`ясовано, що відповідач не погрожував забрати дитину, навпаки зазначав про те, що забезпечить дитину всім необхідним. 
З огляду на об`єктивні обставини, дитина на даний час мешкає з матір`ю, а батько не має можливості на законних підставах відвідувати дитину за кордоном та не заперечує проти того, щоб дитина і надалі мешкала разом з матір`ю. 
Докази про те, що батько перешкоджає у наданні дозволу на перетин дитиною кордону з іншими державами – суду не надано, як не надано і докази про те, що він погрожує забрати дитину до себе, не надає дозвіл на його лікування, відвідування садочку, тощо.
Посилання представника позивача на зміни в законодавстві Польщі щодо необхідності отримати рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю не приймаються судом, оскільки докази про існування законодавчих перешкод у перебуванні дитини з матір`ю без відповідного рішення суду - не надано. 
На думку суду, позивач намагається усунути відповідача від участі у вихованні дитини, а відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Таким чином наявність рішення суду про визначення місця проживання дитини не вирішить ті питання, про які заявляла представник позивача. Тобто обраний спосіб захисту не буде ефективним.
Суд зазначає, що фактичне проживання дитини з матір`ю та відсутність заперечення з боку батька щодо місця проживання дитини не свідчать про порушення прав матері та дитини, а також про наявність підстав для звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. 
ОСОБА_1 , як мати малолітнього ОСОБА_7 , звернулася до суду з позовом до батька про визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи тим, що вона самостійно займається вихованням сина, повністю його утримує, забезпечує належні умови для спільного проживання, а дитина відвідує дошкільний заклад та не знає хто її біологічний батько. 
Суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачем не було доведено суду, що між сторонами у справі дійсно існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Суд вважає, що такий позов є передчасним. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю, з якою дитина і так фактично проживає та продовжує проживати на час розгляду справи судом. Відповідач, як батько, не вимагає та не вимагав зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , а матеріали справи не містять доказів того, що мати дитини забороняє йому бачитися з сином. 
Тому суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а вказана позиція суду співпадає з позицією ВС, викладеною в постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
Оскільки підстави для задоволення позову відсутні, тому судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 77, 78, 81-82, 89, 141, 229, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 ) до  ОСОБА_2  ( АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_3 ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача – виконавчий комітет Солонянської селищної ради, як орган опіки і піклування (52400, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с-ще Солоне, вул. Героїв України, буд. 7, код в ЄДРЮОФОПГФ – 40204292) про визначення місця проживання дитини.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 16 червня 2026 року. 

Суддя Н. О. Щербина