Справа № 420/3738/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Аракелян М.М.
розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:
12 лютого 2026 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (сформована в системі “Електронний суд” 12.02.2026 року) до Київської обласної прокуратури, у якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 по 07.11.2024 включно;
зобов`язати Київську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 по 07.11.2024 включно у розмірі 415761,60 грн.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена на суддю Аракелян М.М.
Ухвалами суду:
- від 17.02.2026 року позовну заяву залишено без руху:
- від 04.03.2026 року поновлено позивачу строк звернення до суду; прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; зобов`язано позивача надати суду копію його заяви до відповідача, на яку отримана відповідь від 06.01.2026 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом керівника Київської обласної прокуратури від 20.03.2023 № 57к позивача призначено на посаду прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області. Наказом керівника Київської обласної прокуратури від 06.05.2024 № 637к позивача звільнено з займаної посади - прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області та органів прокуратури. Через протиправну бездіяльність Київської обласної прокуратури позивачу не нараховано та не виплачено станом на 06.05.2024 (день звільнення) заробітну плату за період з 04.04.2024 по 05.05.2024. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 у справі № 420/16313/25 зобов`язано Київську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 04.04.2024 по 05.05.2024 відповідно до приписів ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII. Попри це Київська обласна прокуратура нарахувала та фактично виплатила вказану заробітну плату 08.01.2026 в розмірі 37431,74 грн. Отже вказані виплати були здійснені через 20 місяців з моменту належного строку, яким відповідно до ст. 116 КЗпП України є - день звільнення (в даному випадку – 06.05.2024) та без врахування приписів ст. 117 КЗпП України.
06.03.2026 року позивач звернувся із заявою про долучення доказів, а саме заяви щодо здійснення перерахунку середньої заробітної плати з урахуванням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 у справі 420/16313/25 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2025 у справі № 420/16313/25.
23.03.2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що при звільненні ОСОБА_1 обласна прокуратура здійснила повний розрахунок належних йому та неоспорюваних сум. Водночас, оскільки між ОСОБА_1 та Київською обласною прокуратурою тривав спір (справа № 420/16313/25) щодо суми нарахованої заробітної плати за період з 04.04.2024 по 05.05.2024, то останньою на виконання вимог судових рішень, що набрали законної сили у справі № 420/16313/25, 08.01.2026 нараховано та виплачено ОСОБА_1 37 431 грн, чим забезпечено поновлення його прав. 27.12.2023 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів надійшла дисциплінарна скарга керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_2 про вчинення прокурором ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, за результатами вивчення якої 02.01.2024 прийнято рішення про відкриття дисциплінарного провадження № 07/3/2-1045дс-1дп-24. Відповідно до вимог п. 8 ч. 1, ч. 2 ст. 11 та п. 5, 6 ч. 1 ст. 49 Закону України № 1697-VII на підставі рішення Кваліфікаційно дисциплінарної комісії прокурорів від 24.04.2024 № 56дп-24 наказом керівника Київської обласної прокуратури від 06.05.2024 № 637к до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури. Так, установлено, що до Київської обласної прокуратури надійшли ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05.10.2023, 27.11.2023, 22.12.2023 та 15.02.2024, на підставі яких наказами керівника обласної прокуратури від 09.10.2023 № 725к, від 04.12.2023 № 976к, від 29.12.2023 № 1138к та від 19.02.2024 № 224к ОСОБА_1 відсторонено від посади прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області у період з 05.10.2023 по 03.04.2024 включно, із збереженням заробітної плати. Порядок відсторонення від посади регулюється Кримінальним процесуальним кодексом України та Законом України «Про прокуратуру». Враховуючи викладене, у період часу з 05.10.2023 до 03.04.2024 позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, оскільки для цього були підстави, передбачені ч. 2 ст. 64 Закону України «Про прокуратуру». В той же час, оскільки трудові відносини між Київською обласною прокуратурою та ОСОБА_1 до 06.05.2024 не припинялись, керівник Фастівської окружної прокуратури продовжував обліковувати робочі дні позивача з 03.04.2024 до 06.05.2024, як «І» - інша причина неявки. Таким чином, оскільки у період 03.04.2024 до 06.05.2024 відсутні були підстави для збереження за позивачем заробітної плати, керівником Фастівської окружної прокуратури в уточнених табелях обліку робочого часу за квітень-травень 2024 року робочий день позивача обліковано, як «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин, що не дає права позивачу отримувати заробітну плату за цей період. Згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2023 до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, останній у період часу з 03.04.2024 до 06.05.2024 перебував під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор». Отже, враховуючи викладене, слід дійти висновку, що оскільки позивач у спірний період продовжував перебувати у трудових відносинах з Київською обласною прокуратурою, відповідно здійснювався облік його робочого часу, при цьому за відсутності підстав для збереження заробітної плати та фактичної відсутності на робочому місці (перебування позивача під вартою) й невиконання позивачем будь якої роботи, обласною прокуратурою установлено безпідставне нарахування заробітної плати ОСОБА_1 з 03.04.2024 до 06.05.2024, у зв`язку з чим здійснено перерахунок та відрахування безпідставно нарахованої суми заробітної плати останньому. Позивач, не перебуваючи на робочому місці та не виконуючи роботу прокурора, отримавши при цьому суму належних йому коштів при звільненні, продовжує звертатись до суду з позовними заявами про стягнення на його користь сум за рахунок бюджетних коштів (компенсації, затримки виплати заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу), розраховуючи ці суми на власний розсуд, що має на меті виключно факт збагачення, а не реальне поновлення порушених, на його думку, прав, оскільки заявлені суми до стягнення є значно більшими від тих, що отримує прокурор, який перебуває на посаді та виконує доручену йому роботу з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв, що ставить під сумнів добросовісність ОСОБА_1 , як позивача.
24.03.2026 року відповідач подав відповідь на відзив, у якій зазначає, що в порушення вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України Київська обласна прокуратура в день звільнення позивача – 06.05.2024 не повідомила його про нараховані та виплачені суми при звільненні, обмежившись лише надісланням позивачу наступного дня – 07.05.2024 листа № 07-361вих-24, яким відповідач повідомив позивача про застосування дисциплінарного стягнення та надав копію наказу про звільнення від 06.05.2024 № 637к. 13.12.2025 позивачем на електронну пошту відповідача скеровано заяву щодо здійснення перерахунку середньої заробітної плати на підставі судових рішень у справі 420/16313/25. Листом від 06.01.2026 за № 21-2вих-26 відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 у справі №420/16313/25 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2025 у справі №420/16313/25 позивачу був зроблений перерахунок заробітної плати, з якої утриманні всі обов`язкові платежі. Заробітна плата перерахована на карту АТ «Приватбанк». Необхідні платіжні інструкції передані для виконання в Головне управління державної казначейської служби України у Київській області 06.01.2026. 08.01.2026 Київська обласна прокуратура на картковий рахунок в АТ «Приватбанк» зарахувала заробітну плату за період з 04.04.2024 по 05.05.2024 в сумі 37431,74 грн. Отже, остаточний розрахунок з позивачем проведено 08.01.2026, хоча його звільнено 06.05.2024 і це не оспорюється відповідачем. Порушником вимог чинного законодавства України про працю у спірних правовідносинах, які розглядаються у адміністративній справі № 420/3738/26 є лише Київська обласна прокуратура.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 20.03.2023 року по 06.05.2024 року працював у Київській обласній прокуратурі.
Наказами керівника Київської обласної прокуратури:
- від 20.03.2023 року № 57к ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області(а.с.12);
- від 06.05.2024 року № 637к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади - прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області та органів прокуратури (а.с.13) в порядку застосування дисциплінарного стягнення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 року у справі №420/16313/25 зобов`язано Київську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 04.04.2024 по 05.05.2024 відповідно до приписів ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII (рішення набрало законної сили 12.12.2025 року).
13.12.2025 року позивач звернувся до Київської обласної прокуратури із заявою, у якій просив здійснити перерахунок середньої заробітної плати з урахуванням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 у справі № 420/16313/25 та видати відповідну довідку (а.с.69-70).
У відповідь отримав лист від 06.01.2026 року, в якому відповідач повідомив, що на виконання вказаних рішень судів позивачу був зроблений перерахунок заробітної плати, з якої були утримані всі обов`язкові платежі (податок на доходи фізичних осіб та військовий збір), а також нарахований єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду України. Заробітна плата позивачу перерахована на його картку в АТ «Приватбанк». Необхідні платіжні інструкції передані для виконання в Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області 06.01.2026 року. Також підготував відповідну довідку (а.с.72).
08.01.2026 року Київська обласна прокуратура нарахувала та фактично виплатила заробітну плату в розмірі 37431,74 грн., що підтверджується випискою з банківських рахунків АТ «Приват банк» (а.с.6).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача у вигляді ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 по 07.11.2024 включно, позивач звернувся до суду із позовом.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. 
Проте, такі питання врегульовані КЗпП України.
Статтями 116, 117 КЗпП України, в редакції на момент звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків військової частини, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В свою чергу, статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, яка діяла на момент звернення позивача до суду, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). 
В свою чергу, згідно ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати, як грошового забезпечення, в тому числі, індексації, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Також, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
На підставі наведеного, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. 
Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.
Згідно обставин даної справи, позивача звільнено 06.05.2024 року із займаної посади, однак відповідачем не нараховано позивачу заробітну плату за період з 04.04.2024 по 05.05.2024 відповідно до приписів ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII, що встановлено судовим рішенням у справі №420/16313/25, що набрало законної сили.
За наведеного правового регулювання та висновків ВС, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте з урахуванням наступного.
В постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 та від 21 лютого 2024 року у справі № 160/15380/22, у правовідносинах з аналогічним предметом спору та періодом виникнення спірних правовідносин, Верховним Судом викладено висновок про необхідність застосування статті 117 КЗпП України в редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивача звільнено 06.05.2024 року, цей день є його останнім робочим днем, що не оспорюється відповідачем.
У справі № 420/16313/25 встановлено, що відповідачем протиправно не нараховано позивачу заробітну плату за період з 04.04.2024 по 05.05.2024 відповідно до приписів ст. 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII.
Позивач просить зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 року по 07.11.2024 року.
Отже, що стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду, період затримки розрахунку з 07.05.2024 року по 07.11.2024 року складає 185 календарних днів.
Згідно довідки Київської обласної прокуратури від 06.01.2026 року № 21ф-6 середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці перед звільненням складає 2247,36грн. 
Саме ця сума середньоденного заробітку покладена позивачем в основу його розрахунку середнього заробітку за спірний період 185 календарних днів, що складає 415761,60грн. 
В свою чергу, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за вказаний період, який підлягає виплаті позивачу, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, надаючи оцінку правовій природі відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України як компенсаційного механізму, дійшла висновку, що поняття “обмеження максимального строку” та “досягнення співмірності” не можна ототожнювати.
Відступивши від ряду попередніх правових висновків Верховного Суду, Велика Палата наголосила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України згаданим Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Така законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
А тому, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022р., варто брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, які були встановлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц (враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір же відшкодування суд повинен зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. 
З огляду на вищевикладене, суд вказує наступне. 
Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №420/20192/21 зазначив, що стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.
Середній заробіток з 07.05.2024 року по 07.11.2024 року за шість місяців (185 календарних дня) – 415761,60грн. 
Несвоєчасно виплачені суми грошового забезпечення становлять  9% (37431,74грн. х 100):415761,60 грн.).
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 року по 07.11.2024 року складає 37418,54грн. (2247,36грн. х 185 календарних дні х 9%).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем законність оскаржуваної бездіяльності не доведена, а його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів, враховуючи, що право позивача на отримання заробітної плати до моменту звільнення підтверджується судовим рішенням, що набрало законної сили.
Інші доводи відповідача стосуються перебігу подій, які передували звільненню позивача та не є предметом оцінки суду в межах даної справи.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково із відмовою позивачу у зобов`язанні відповідача нарахувати саме заявлену ним суму середнього заробітку (415761,60грн.).
Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 3327грн., витрати у сумі 299,34грн. суд покладає на відповідача згідно ч.3 ст.139 КАС України 

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури у вигляді нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 року по 07.11.2024 року включно.
Зобов`язати Київську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2024 року по 07.11.2024 року включно у розмірі 37418(тридцять сім тисяч чотириста вісімнадцять)грн. 54коп. 
У задоволенні іншої частини вимог – відмовити.

Стягнути з Київської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 299(двісті дев`яносто дев`ять)грн. 34коп. 

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293, 295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Київська обласна прокуратура (код ЄДРПОУ 02909996; місцезнаходження: бульв. Лесі Українки, буд. 27/2, м. Київ, 01601).

Суддя М.М. Аракелян