ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" травня 2026 р. Справа№ 911/3051/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тарасенко К.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Коробенка Г.П. 

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.
за участі представників сторін: відповідно до протоколу судового засідання від 20.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 (повний текст рішення складено і підписано - 11.08.2025)
у справі №911/3051/24 (суддя - Бацуца В.М.)

за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради
до: 1) Бучанської районної державної адміністрації Київської області
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс»
про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся в Господарський суд Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради із позовом до Бучанської РДА, ТОВ «Буд-Інвест-Альянс» про: 1) усунення перешкод власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом визнання недійсними розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230; 2) усунення перешкод власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом повернення від ТОВ «Буд-Інвест-Альянс» земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 на користь Макарівської селищної ради.
Позовні вимоги обґрунтовані прокурором в інтересах держави в особі позивача створенням відповідачем-2 перешкод у здійсненні власником майна, - державою права користування та розпоряджання своїм майном, а саме земельними ділянками з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 шляхом реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як земельних ділянок, що належать відповідачу-2 на праві приватної власності, на підставі рішення державного реєстратора Макарівської селищної ради всупереч положенням Цивільного кодексу України, Лісового кодексу України, Водного кодексу України, Земельного кодексу України, інших нормативно-правових актів.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/3051/24 відмовлено у задоволенні позову повністю. Судові витрати покладено на позивача.
Суд дійшов висновку, що прокурором у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних, достовірних та вірогідних доказів, що підтверджують віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022, як до земель рекреаційного призначення так і до території загального користування (парку), та які у своїй сукупності переважали б доводи відповідача-2 щодо того, що спірні земельні ділянки станом на момент прийняття Макарівською РДА розпоряджень та станом на момент розгляду справи відносились та відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення та не розміщені в межах території загального користування (парку), а також, що прокурором було обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/3051/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:
2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Коробенко Г.П., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/3051/24 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №911/3051/24. 
22.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/3051/24. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №911/3051/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.12.2025 о 10 год. 30 хв. 
25.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, судове засідання по справі №911/3051/24 у режимі відеоконференції відбудеться 03.12.2025 о 10 год. 30 хв. 
02.12.2025 від Макарівської селищної ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.
03.12.2025 судове засідання не відбулось, у зв`язку з проведенням ДП «ІСС» позапланових технічних робіт на об`єктах інформаційної інфраструктури судової влади України, про що Північним апеляційним господарським судом складено акт щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи від 03.12.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 розгляд справи № 911/3051/24 у режимі відеоконференції призначено на 11.02.2026 об 11 год. 15 хв.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 відкладено розгляд справи №911/3051/24 на 05.03.2026 о 12 год. 00 хв.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №911/3051/24 до 20.05.2026 о 12 год. 30 хв. Запропоновано сторонам надати письмові пояснення у справі №911/3051/24 щодо доцільності призначення експертизи та готовності її оплати у разі її призначення.
Від учасників справи через систему «Електронний суд» надійшли:
04.11.2025 та 05.11.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» - відзиви на апеляційну скаргу;
14.05.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» - заява про припинення повноважень представника - адвоката Поваляєва О.Б. у справі №911/3051/24;
14.05.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» - письмові пояснення.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Прокурор вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з недотриманням норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Скаржник стверджує про помилковість висновків суду щодо обрання прокурором неналежного способу захисту та зазначає, що оскарження в судовому порядку розпоряджень Макарівської районної державної адміністрації є належним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки саме останні створюють правову невизначеність дійсного цільового призначення земель водного фонду та рекреаційного призначення.
Прокурор вважає, що у спірних правовідносинах правильним способом захисту порушеного права держави щодо земельних ділянок є пред`явлення саме негаторного позову в порядку статті 391 ЦК України.
На думку апелянта, судом не надано належної оцінки доказам, поданих прокуратурою, чим порушено принцип змагальності.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
2.3.1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» у поданих відзивах на апеляційну скаргу зазначає, що прокурором неправильно обрано спосіб захисту, а тому судом обгрунтовано відмовлено в задоволенні позову.
Відповідач-2 звертає увагу на правові висновки Верховного Суду стосовно розмежування віндикаційного та негаторного позовів, а також наслідки обрання заступником керівника Київської обласної прокуратури неефективного способу захисту.
Крім того, за твердженням відповідача-2, апелянт, який разом із ТОВ «БУД-ІНВЕСТ-АЛЬЯНС» були учасниками справи №911/840/21 протягом 2021-2024, є обізнаним, що належним способом захисту у подібних правовідносинах є саме звернення до суду із віндікаційним позовом.
Також відповідач-2 вважає, що прокурором не доведено накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 на прибережну захисну смугу Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду.
Відповідач-2 просить суд залишити рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/3051/24 без змін, а апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури без задоволення.
2.3.2. У письмових поясненнях Товариство з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» заперечило проти призначення експертизи у даній справі та зазначило про відмову її оплачувати в разі призначення.
2.3.3. Макарівська селищна рада та Бучанська районна державна адміністрація Київської області своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Відтак, з урахуванням частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, справа розглядається за наявними матеріалами.

2.4. явка в судове засідання 
У судове засідання 20.05.2026 з`явився прокурор та представники відповідача-2.
Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.
Представники відповідача-2 заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили суд відмовити в її задоволенні.
Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи в суді апеляційної інстанції були повідомлені належним чином та завчасно, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доставку ухвали суду до їх електронного кабінету системи «Електронний суд».
Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за відсутності представників учасників прави, що не з`явилися в судове засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:
3.1. встановлені судом першої інстанції обставини
Розпорядженням Макарівської РДА № 2223 від 10.07.2007 р. «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради» вирішено зокрема: 1) затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області; 2) передати безоплатно у власність громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,9800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Гавронщинської сільської ради; 3) надати дозвіл на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянину ОСОБА_1 .
На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 . Макарівською РДА було видано державний акт серії ЯД № 902252 від 19.07.2007 р. на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:04:010:0021.
Розпорядженням Макарівської РДА № 2228 від 10.07.2007 р. «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради» вирішено зокрема: 1) затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області; 2) передати безоплатно у власність громадянину ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,9800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Гавронщинської сільської ради; 3) надати дозвіл на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянину ОСОБА_2 .
На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_2 . Макарівською РДА було видано державний акт серії ЯД № 902247 від 19.07.2007 р. на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022.
Розпорядженням Макарівської РДА № 2230 від 10.07.2007 р. «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради» вирішено зокрема: 1) затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області; 2) передати безоплатно у власність громадянину ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,9800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Гавронщинської сільської ради; 3) надати дозвіл на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянину ОСОБА_3 .
На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_3 . Макарівською РДА було видано державний акт серії ЯД № 902254 від 19.07.2007 р. на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:04:010:0020.
08.10.2008 р. між ОСОБА_1 (надалі - Продавець) та ОСОБА_4 (надалі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з умовами пунктів 1, 2 якого Продавець в особі представника продав, а Покупець купив земельну ділянку площею 9 800 квадратних метрів (0, 9800 та), розташовану на території Гавронщинської сільської ради Макарівського району, Київської області переданої для ведення особистого селянського господарства яка надалі за текстом Договору називатиметься «Земельна ділянка» (п. 1).
За п. 2 вказаного договору відчужувана Земельна ділянка належить Продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 902252, виданого Макарівською райдержадміністрацією, Київської області, 19 липня 2007 року на підставі розпорядження Макарівської райдержадміністрації, від 10.07.2007 року № 2223 та зареєстрований у Макарівському районному відділі земельних ресурсів в Книзі записів державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010733000304, кадастровий номер 3222781800:04:010:0021.
На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 . Макарівською РДА було видано державний акт серії ЯИ № 270276 від 13.04.2010 р. на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:04:010:0021.
08.10.2008 р. між ОСОБА_2 (надалі - Продавець) та ОСОБА_4 (надалі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з умовами пунктів 1, 2 якого Продавець в особі представника продав, а Покупець купив земельну ділянку площею 9 800 квадратних метрів (0, 9800 та), розташовану на території Гавронщинської сільської ради Макарівського району, Київської області переданої для ведення особистого селянського господарства яка надалі за текстом Договору називатиметься «Земельна ділянка» (п. 1).
За п. 2 вказаного договору відчужувана Земельна ділянка належить Продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 902247, виданого Макарівською райдержадміністрацією, Київської області, 19 липня 2007 року на підставі розпорядження Макарівської райдержадміністрації, від 10.07.2007 року № 2228 та зареєстрований у Макарівському районному відділі земельних ресурсів в Книзі записів державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010733000299, кадастровий номер 3222781800:04:010:0022.
На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 . Макарівською РДА було видано державний акт серії ЯИ № 270275 від 13.04.2010 р. на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022.
08.10.2008 р. між ОСОБА_3 (надалі - Продавець) та ОСОБА_4 (надалі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з умовами пунктів 1, 2 якого Продавець в особі представника продав, а Покупець купив земельну ділянку площею 9 800 квадратних метрів (0, 9800 та), розташовану на території Гавронщинської сільської ради Макарівського району, Київської області переданої для ведення особистого селянського господарства яка надалі за текстом Договору називатиметься «Земельна ділянка» (п. 1).
За п. 2 вказаного договору відчужувана Земельна ділянка належить Продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 902254, виданого Макарівською райдержадміністрацією, Київської області, 19 липня 2007 року на підставі розпорядження Макарівської райдержадміністрації, від 10.07.2007 року № 2230 та зареєстрований у Макарівському районному відділі земельних ресурсів в Книзі записів державних актів про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010733000302, кадастровий номер 3222781800:04:010:0020.
На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 . Макарівською РДА було видано державний акт серії ЯИ № 270277 від 13.04.2010 р. на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:04:010:0020.
29.12.2020 р. між ОСОБА_4 та відповідачем-2 було підписано акт № 1 прийому-передачі майна, як внеску до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» (код ЄДРПОУ 35574211) зі змісту якого вбачається, що громадянин України, яки є учасником товариства і володіє часткою в розмірі 7,7%, та якому належить 7,7% голосів на Загальних зборах Учасників, та ТОВ «Буд-Інвест-Альянс» на виконання Протоколу Загальних зборів Учасників № 1/12 Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс», від 29.12.2020 р. уклали цей Акт прийому-передачі майна, як внеску до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Інвест-Альянс» про те, що учасник ОСОБА_4 передав до статутного капіталу товариства, а товариство прийняло до свого статутного капіталу земельні ділянки, зокрема земельні ділянки з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 398230419 від 08.10.2024 р., наявної в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3222781800:04:010:0020, площею 0,98 га, належить на праві приватної власності відповідачу-2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2306433432227) на підставі рішення державного реєстратора Макарівської селищної ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2021 р.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 398229912 від 08.10.2024 р., наявної в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3222781800:04:010:0021, площею 0,98 га, належить на праві приватної власності відповідачу-2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2306425032227) на підставі рішення державного реєстратора Макарівської селищної ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2021 р. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 398229444 від 08.10.2024 р., наявної в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022, площею 0,98 га, належить на праві приватної власності відповідачу-2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2306416732227) на підставі рішення державного реєстратора Макарівської селищної ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2021 р.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права
Звернувшись з даним позовом в інтересах позивача, прокурор просить суд серед іншого усунути перешкоди власнику - державі у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом визнання недійсними розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230.
Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.
Щодо належності розгляду даної позовної вимоги в порядку господарського судочинства, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Як було встановлено судом, прокурор обґрунтовує свої позовні вимоги в інтересах держави в особі позивача, зокрема і тим, що саме розпорядженнями Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230 було змінено цільові призначення земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 та переведено їх із категорій земель рекреаційного призначення, земель водного фонду до категорії земель сільськогосподарського призначення, а отже в даному процесі та в розрізі даних правовідносин, прокурор звернувся до господарського суду із позовною вимогою про усунення перешкод власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом визнання недійсними вищезазначених розпоряджень не з ціллю вирішити спір, що безпосередньо стосується прав та законних інтересів фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а з ціллю вирішення спору, що виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, щодо права власності ТОВ «Буд-Інвест-Альянс» на нерухоме майно, - спірні земельні ділянки, що, враховуючи положення п. 6) ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
Щодо розгляду даної позовної вимоги прокурора по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно із частинами 1-2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частин 1-2 ст. 5 цього ж кодексу здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з ч. 3 ст. 45 цього ж кодексу позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
За змістом частин 3, 4, 5 ст. 53 цього ж кодексу у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 162 цього ж кодексу у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ст. 16 цього ж кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що саме позивач та зокрема і прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а вже суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Водночас, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Крім того, при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.
Водночас, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).
Також згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 05.02.2025 у справі № 619/1143/21 зазначив, що вимоги про визнання незаконним і скасування рішення органу влади про затвердження проекту землеустрою, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.
Слід наголосити, що метою дій прокурора у даній справі є усунення перешкод власнику - державі у користуванні та розпорядженнями земельними ділянками шляхом відновлення власником (державою) володіння спірними земельними ділянками, що вибули з фактичного володіння держави шляхом реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як земельних ділянок, що належать відповідачу-1 на праві приватної власності, - з огляду на, що вимога про усунення перешкод власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом визнання недійсними розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230 не є належним й ефективним способом захисту, оскільки задоволення даної позовної вимоги ніяким чином не захистить порушене право держави та не призведе до відновлення володіння державою відповідними земельними ділянками.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, під час розгляду даної справи, якщо на вирішення спору може вплинути оцінка розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230, враховуючи та беручи до уваги вищеописаний принцип jura novit curia - «суд знає закони», суд в процесі здійснення судочинства та для належного виконання завдань господарського судочинства, незалежно від того, чи оскаржуються дані розпорядження прокурором, має самостійно надати правову оцінку розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230 та викласти її у мотивувальній частині судового рішення, що також додатково вказує на неефективність обраного прокурором способу захисту (усунення перешкод власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом визнання недійсними розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230).
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в тому, що обраний прокурором спосіб захисту у спірних правовідносинах порушеного права та законних інтересів держави, а саме - усунення перешкод власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом визнання недійсними розпоряджень Макарівської державної адміністрації від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230 не є належним та ефективним, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Крім того, прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі позивача, також просив суд усунути перешкоди власнику - державі в особі Макарівської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями рекреаційного призначення та водного фонду шляхом повернення від ТОВ «Буд-Інвест-Альянс» земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 на користь Макарівської селищної ради, з приводу чого суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу
Відповідно до ст. 17 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених цим Кодексом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов`язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Відповідно до ст. 19 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно з ст. 50 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
Положеннями ст. 51 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Відповідно до ст. 52 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. 2. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. 3. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.
Положеннями частин 1-4 ст. 83 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. 2. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. 3. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об`єктами повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування. 4. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі: а) передачі їм земель державної власності; б) примусового відчуження земельних ділянок у власників з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; в) прийняття спадщини; г) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; ґ) виникнення інших підстав, передбачених законом.
Положеннями частин 1-4 ст. 84 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. 2. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. 3. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать: а) землі атомної енергетики та космічної системи; б) землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення; в) землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення; г) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення; ґ) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; д) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; е) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами; є) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності; ж) земельні ділянки, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти. 4. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі атомної енергетики та космічної системи; б) землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі оборони; г) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; ґ) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; є) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ж) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами; з) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної і комунальної форм власності.
Прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог в інтересах держави в особі позивача, вказує на те, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 відносяться, як і до земель рекреаційного призначення, так і до території загального користування (парку), а отже в супереч положенням статей 50-52, 83-84 Земельного кодексу України були відведенні у приватну власність для цілей, що перешкоджають їх використанню за цільовим призначенням.
Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що на підтвердження віднесення спірних земельних ділянок до земель рекреаційного призначення, а також до території загального користування (парку) прокурором було надано наступні докази: 
1) викопіювання з проекту формування території Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, виконаного ТОВ «Імір»; 
2) витяг із генерального плану с. Гавронщина масштаб 1:10000; 
3) викопіювання з Публічної кадастрової карти України.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Щодо належності та достатності поданих до суду прокурором картографічних матеріалів, а саме викопіювання з проекту формування території Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, виконаного ТОВ «Імір»; витягу із генерального плану с. Гавронщина масштаб 1:10000, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Як вбачається зі змісту викопіювання з проекту формування території Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, виконаного ТОВ «Імір» та витягу із генерального плану с. Гавронщина масштаб 1:10000 дані картографічні матеріали не містять інформації щодо років їх розробки, особи відповідальної за їх розробку, а також достовірності інформації, що на них зображена. 
Крім того, зі змісту даних документів неможливо достовірно встановити місцезнаходження та межі спірних земельних ділянок, а отже і факт накладання чи не накладання на землі рекреаційного призначення та територію загального користування (парку).
Відтак, дослідивши подані прокурором разом із позовною заявою картографічні матеріали, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про невідповідність вказаних документів таким стандартам доказування в господарському судочинстві, як належність та достовірність доказів, виходячи зі змісту інформації, яку вони містять.
Разом з тим, посилання прокурора на відомості веб-сервісу Google карти, функціоналу програмного забезпечення Google Earth Pro «Показати зображення в часі», а також на інформацію Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського № 991-001-1202/991-083 від 14.06.2024 р. якими, на йому думку підтверджується факт покриття території у межах розташування спірних земельних ділянок зеленими насадженнями - не може братись до уваги судом при розгляді даної справи як самостійний належний, достовірний та достатній доказ, оскільки сам по собі факт зайняття спірних земельних ділянок зеленими насадження (заліснення території) у відриві від інших належних та достатніх доказів ніяким чином не доводить та не підтверджує віднесення земельних ділянок до земель рекреаційного призначення, території загального користування (парку). Факт заліснення території (покриття зеленими насадженнями) у межах розташування спірних земельних ділянок може братись до уваги в процесі розгляду справи та вирішення спору лише в сукупності із іншими належними та достатніми доказами, що підтверджують віднесення спірних земельних ділянок до земель рекреаційного призначення та території загального користування (парку).
У свою чергу, відповідач стверджує про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог прокурора, оскільки земельні ділянки з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 станом на момент прийняття Макарівською РДА спірних розпоряджень та станом на момент розгляду справи відносились та відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, що підтверджується в тому числі розробленими відповідними технічними документаціями щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки, а саме: 
1) технічною документацією щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку громадянину України ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 2007 року; 
2) технічною документацією щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку громадянину України ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 2007 року; 
3) технічною документацією щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в межах Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 2007 року.
Зі змісту вищевказаних технічних документацій вбачається, що при розробленні та складенні документацій із землеустрою, складовою частиною яких є розпорядження Макарівської РДА від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230 були використані наступні матеріали та документи: 1) висновки Київського обласного головного управління земельних ресурсів Макарівського районного відділу земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах «Про наявні обмеження на використання земельної ділянки»; 2) висновки відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Макарівської районої державної адміністрації Київської області «Про наявні обмеження на використання земельної ділянки»; 3) висновки державної експертизи землевпорядної документації, затверджені Київським обласним головним управління земельних ресурсів; 4) акти про встановлення на місцевості, погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків власника земельної ділянки, зі змісту яких вбачається, що станом на момент прийняття Макарівською РДА розпоряджень від 10.07.2007 р. № 2223, № 2228, № 2230 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022 відносились до категорії земель сільськогосподарського призначення.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Таким чином, аналізуючи наведені вище обставини та докази, надані учасниками справи, в їх сукупності з урахуванням критерію вірогідності доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що прокурором у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних, достовірних та вірогідних доказів, що підтверджують віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022, як до земель рекреаційного призначення, так і до території загального користування (парку), та які у своїй сукупності переважали б доводи відповідача-2 щодо того, що спірні земельні ділянки станом на момент прийняття Макарівською РДА розпоряджень та станом на момент розгляду справи відносились та відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення та не розміщені в межах території загального користування (парку).
Щодо обрання прокурором такого способу захисту права власності територіальної громади, як негаторний позов по відношенню до земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, суд вважає за необхідне вказати наступне.
Як було зазначено вище, земельні ділянки з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021 площами 0,98 га належать на праві приватної власності відповідачу-2 на підставі рішень державного реєстратора Макарівської селищної ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2021.
Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Положеннями ст. 387 цього ж кодексу передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 388 цього ж кодексу передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Статтею 391 цього ж кодексу передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц виснувала наступне:
« 59. Водночас, як зазначено вище, заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
60. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
61. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
62. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
63. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
64. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
65. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
66. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.
67. Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у наведених вище постановах помилково ототожнив заволодіння громадянами та юридичними особами землями та перехід до них права володіння цими землями. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
68. Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим.
69. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 лютого 2020 року по справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17 та від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17 також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
70. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком по суті попри його неналежне обґрунтування у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. У зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.
71. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено: «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок». Водночас використання у першому реченні слів «(тимчасовим володільцем)» може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово «права» у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступає від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками.
72. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
73. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати).
146. Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.
147. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). І такі вимоги позивачем пред`явлені (див. наступний розділ цієї постанови).
148. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.». 
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурор, здійснюючи захист інтересів держави, усвідомлюючи, що право власності на спірні земельні ділянки зареєстроване за відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стверджуючи про приналежність спірних земельних ділянок до земель рекреаційного призначення і до території загального користування (парку), що перебувають у власності територіальної громади, мав звернутися до суду саме із віндикаційним позовом, тобто із позовом про витребування спірної земельної ділянки за правилами ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а не із негаторним позовом, що вказує на обрання прокурором неналежного способу захисту, що у свою чергу є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічних правомірних висновків дійшов суд першої інстанції.
Окрім зазначеного вище, суд враховує, що прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог щодо неправомірності перебування земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 у приватній власності відповідача-2 додатково вказує на її розташування у межах прибережної смуги водного об`єкту, - Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду, з приводу чого суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 58 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.
Згідно з ст. 59 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Державним водогосподарським організаціям за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування землі водного фонду для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами тощо. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.
Відповідно до ст. 60 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.
Положеннями ст. 1 Водного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Згідно зі ст. 88 цього ж кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. 
Прокурор на підтвердження накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 на прибережну захисну смугу Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду вказує на те, що крутизна схилу від урізу води до спірної земельної ділянки становить від 4,1 до 7,61 градусів, що свідчить про подвоєння ширини прибережної захисної смуги до 100 метрів.
Як вбачається зі змісту самої позовної заяви, прокурор в обґрунтування та на підтвердження подвоєння ширини прибережної захисної смуги до 100 метрів внаслідок того, що крутизна схилу від урізу води до спірної земельної ділянки становить від 4,1 до 7,61 градусів та самого накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 на прибережну захисну смугу Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду, надав до суду інформацію Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського № 991-001-1202/991-083 від 14.06.2024 р. зі змісту якої вбачається наступне: «Земельна ділянка з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 (площа 0.98 га) в межах Київської області, Макарівського району, Гавронщинської сільської ради, знаходиться у приватній власності з призначенням для ведення особистого селянського господарства, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби та ведення садівництва, та розташовані безпосередньо на березі Гавроншинського водосховища на річці Здвиж. Річка Здвиж, є правою притокою річки Тетерів, має загальну площу водозбору 1 720 км2, довжину 145 км. Інформацію наведено за даними довідника «Гидрологическая изученность, Гидрометиздат, Ленинград, 1964 г.» стор. 43. Згідно статті 79 Водного кодексу України, річка Здвиж належить до малих річок. Згідно статті 88 Водного кодексу України прибережна захисна смуга встановлюється по обидва береги малих річок шириною 25 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється до 50 м. У статті 1. Визначення основних термінів Водного кодексу України (від 6 червня 1995 року № 213/95-ВР) наведено трактування таких понять: водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку; водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних). За даними наявного водогосподарського паспорту Гавронщинського водосховища (Укрдіпроводгосп, Київ, 1981 р.) тип водосховища - руслове, призначення: зволоження і водозабезпечення, вид регулювання - сезонне, створено у 1979 р. Оскільки Гавронщинське водосховище комплексного призначення Держводагенством України навколо нього встановлена прибережна захисна смуга шириною 50 м. Графічну інформацію щодо наявних водних об?єктів було отримано з планшету топографічній карти М-35-60-Г масштабу М 1:50000 та матеріалів Генерального плану с. Гавронщина, Макарівського району, Київської області (Державне підприємство НДПІ «Містобудування», 2007 рік), а саме фрагменту з матеріалів Генерального плану с. Гавронщина, креслення «Схема планувальних обмежень та інженерно-будівельна оцінка територій» (М 1:10 000) з позначенням горизонталей рельєфу та відмітками поверхні землі. На топографічній карті для Гавроншинського водосховища було підтверджено відмітку нормально підпірного рівня води (НПР) 145,5 м Бс, а також встановлено що через земельну ділянку з кадастровим номером 3222781800:06:009:0006 проходить водний об?єкт - струмок без назви. Згідно статті 79 Водного кодексу України, струмок без назви належить до малих річок. Згідно статті 88 Водного кодексу України прибережна захисна смуга встановлюється по обидва береги малих річок, струмків і потічків шириною 25 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється до 50 м. Фактичну крутизну схилу Гавроншинського водосховища на р. Здвиж, поряд із зазначеними земельними ділянками, було встановлено під час опрацювання крупномасштабних картографічних матеріалів. На підставі фрагменту аркушу топографічної карти масштабу М 1:10 000 з матеріалів Генерального плану с. Гавронщина, креслення «Схема планувальних обмежень та інженерно-будівельна оцінка територій», було встановлено, що відмітка урізу води поруч із зазначеними земельними ділянками становить 145,5 м Бс, а відмітка поверхні землі в їх межах має значення 152,5 - 155,00 - 158,0 м Бс. Враховуючи відстані, на якій знаходяться зазначені земельні ділянки від урізу води та нормативну ширину ПЗС (100 м), розрахована крутизна схилу для них становить від 4,1 до 7,61 градусів. Це однозначно свідчить про крутизну схилу більше трьох градусів та необхідності подвоєння ширини прибережної захисної смуги до 100 м. Крім того, стаття 81. Лісорозведення Лісового кодексу України зазначає, що лісорозведення здійснюється на призначених для створення лісів землях, не вкритих лісовою рослинністю, насамперед низькопродуктивних та непридатних для використання в сільському господарстві (яри, балки, піски тощо), на землях сільськогосподарського призначення, виділених для створення полезахисних лісових смуг та інших захисних насаджень. Наявність залісненої території розташованої на крутих схилах з ярами і балками, що призначені для лісорозведення, підтверджується на планшеті топографічної карти М-35-60-Г (М 1:50 000) та М-35-60-Г-а-2 (М. 1:10 000). Розраховані прибережні захисні смуги для Гавроншинського водосховища і для струмка без назви, в межах зазначених земельних ділянок, ведені на рисунку 5 та 6. З урахуванням вищенаведеної інформації можна зробити висновок, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022, станом на 2007 р. та 2021 р., потрапляє у межі прибережної захисної смуги Гавроншинського водосховища і струмка без назви широною 100 та 25 метрів відповідно а відноситься до земель водного фонду України».
Як вбачається зі змісту листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського № 991-001-2685/991-083 від 17.12.2024 р. наданого на адвокатський запит адвоката Яцука І. П. б/н від 15.12.2024 р., наявного в матеріалах справи, за діючим законодавством України Управління гідрометеорології ДСНС України організовує ведення державного водного кадастру (ДВК) за розділом «Поверхневі води» стосовно кількісних і якісних показників води та державного обліку поверхневих вод (пункт 4.9.). Функції головного методичного центру ДВК за розділом «Поверхневі води» виконує Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського ДСНС України (пункт 4.8). У пунктах 3.7 та 3.11 Положення про Центральну геофізичну обсерваторію імені Бориса Срезневського (ЦГО), затвердженого наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій 15.03.2018 № 169 (у редакції наказу ДСНС 21.1 0.202 1 № 701) визначено, що ЦГО веде в межах компетенції ДВК за розділом «Поверхневі води» та державний облік поверхневих вод, а також здійснює проведення експедиційних робіт з вивчення гідрологічних явищ та процесів, повеней, паводків… та руслових процесів. Зазначені повноваження та види робіт детально визначено у Положенні про сектор гідрографії відділу гідрології та державного водного кадастру Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського, затвердженому наказом Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського 27.12.2022 № НС 152/991: у підпунктах 3.1.3 та 3.1.4 розділу 3. «Функції» визначено, що сектор гідрографії відповідно до завдань виконує роботи з ведення ДВК за розділом «Поверхневі води» у частині «Каталогові дані», а саме ведення каталогу річок, каналів, озер і водосховищ та проводить картометричні роботи з використанням великомасштабних топографічних карт з метою визначення і уточнення характеристик водних об`єктів та їх водозборів, селевих та сніголавинних осередків із застосуванням сучасних методів досліджень». Діючі Методичні рекомендацій з ведення державного водного кадастру за розділом «Поверхневі води» (затверджено наказом Державної служби України з надзвичайних ситуації 03.12.2015 №609) в яких зазначено функції центрів збору та оброблення первинної інформації, що включає: безпосереднє отримання окремих видів інформації про водні об`єкти (наземне обстеження і зйомка водних об`єктів …); визначення гідрографічних, морфометричних та інших характеристик з карт, аерофотознімків та даних дистанційного зондування Землі. Спеціальні експертні гідрографічні та морфометричні дослідження виконуються Сергієм Шевчуком - кандидатом технічних наук, старшим науковим співробітником, завідувачем сектору гідрографії відділу гідрології та державного водного кадастру, який є фахівцем у галузі гідротехнічного будівництва, водної інженерії та водних технологій, а також гідрології та державного водного кадастру із 22 річним стажем роботи у профільному науково-дослідному інституті, вищих навчальних закладах за напрямком «Водні ресурси», спеціалізованому структурному підрозділі ЦГО за напрямком «Гідрологія та державний водний кадастр», має відповідну базову освіту - інженер гідротехнік. В процесі здійснення повноважень співробітники сектору гідрографії ВГ ДВК працюють із геодезичними даними і картографічними матеріалами (аерофотознімками та топографічними картами масштабів 1: 50 000, 1: 25 000, 1: 10 000), що характеризують поверхню Землі та водних об`єктів на території України, з грифом «Для службового користування». У разі відсутності державної топографічної карти для зазначеної території використано ортофотокарти на необхідну дату. Ортофотокарти (ортофотоплани, фотокарти) створюються з метою оперативного забезпечення окремих територій картографічними матеріалами, а також використання в геоінформаційних системах як геопросторової інформації топографічних карт шляхом трансформування зображень, отриманих за результатами аерозйомки та космічної зйомки з нанесенням мінімальної кількості штрихових елементів, що дає змогу отримувати точну інформацію про відстані, площі, кути, дороги, елементи рельєфу, водні об`єкти, рослинність тощо. Графічну інформацію щодо наявних водних об`єктів було отримано з планшету топографічній карти М-35-60-Г масштабу М 1:50 000, М-35-60-Г-а-2 (М 1:10 000) та матеріалів Генерального плану с. Гавронщина, Макарівського району, Київської області (Державне підприємство НДПІ «Містобудування», 2007 рік), а саме фрагменту з матеріалів Генерального плану с. Гавронщина, креслення «Схема планувальних обмежень та інженерно-будівельна оцінка територій» (М 1:10 000) з позначенням горизонталей рельєфу та відмітками поверхні землі Відповідно до окремого доручення Заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій № В-365 від 29.06.2022 р. Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського має забезпечити недопущення передачі топографічних карт масштабу 1:50 000 - 1:10 000 та їх відсканованих копій третім особам, тому, надання картографічних матеріалів (в електронному вигляді або електронному сканованому вигляді, у відповідному масштабі з умовними позначеннями, читабельним текстом, максимально високою роздільною здатністю зображень) є неможливою.
Тобто, як вбачається із інформації, наданої самою Центральною геофізичною обсерваторією імені Бориса Срезневського у вищевказаному листі, Центральна геофізична обсерваторія імені Бориса Срезневського веде в межах компетенції державний водний кадастр за розділом «Поверхневі води» та державний облік поверхневих вод, а також здійснює проведення експедиційних робіт з вивчення гідрологічних явищ та процесів, повеней, паводків… та руслових процесів.
Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, до компетенції та функцій Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського не входить виконання робіт пов`язаних із землеустроєм (у тому числі проведення та виконання топографо-геодезичних та картографічних робіт), а також проведення експертних досліджень.
Також як вбачається зі змісту листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського № 991-001-2685/991-083 від 17.12.2024 р. наданого на адвокатський запит адвоката Яцука І. П. б/н від 15.12.2024 р., інформація Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського № 991-001-1202/991-083 від 14.06.2024 р., що була долучена прокурором до позовної заяви в обґрунтування та на підтвердження накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 на прибережну захисну смугу Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду була розроблена, - Сергієм Шевчуком - особою без кваліфікації (сертифікації) інженера-геодезиста.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» визначено, що топографо-геодезична і картографічна діяльність - наукова, виробнича і управлінська діяльність, спрямована на визначення параметрів фігури, гравітаційного поля Землі, координат точок земної поверхні та їх змін у часі, створення і використання державної геодезичної і гравіметричної мереж України, мережі постійно діючих станцій супутникового спостереження, топографічних, тематичних карт (планів), створення та оновлення картографічної основи для державних кадастрів, банків (баз) геопросторових даних та геоінформаційних систем; топографо-геодезичні та картографічні роботи - процес створення геодезичних, топографічних і картографічних матеріалів, даних, топографо-геодезичної та картографічної продукції.
Відповідно до абзаців 1-3 ст. 51 цього ж закону професійною топографо-геодезичною і картографічною діяльністю за відповідними напрямами можуть займатися особи, які мають вищу освіту у сфері геодезії та/або землеустрою. Топографо-геодезичні і картографічні роботи при здійсненні землеустрою виконуються особами, які отримали кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника відповідно до Закону України »Про землеустрій». Сертифіковані інженери-геодезисти несуть відповідальність за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт (крім топографо-геодезичних та картографічних робіт при здійсненні землеустрою). Сертифікованим інженером-геодезистом може бути особа, яка має стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склала кваліфікаційний іспит та одержала кваліфікаційний сертифікат за відповідним напрямом робіт. Відомості про сертифікованих інженерів-геодезистів вносяться до Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів відповідно до вимог цього Закону.
Отже, оцінивши інформацію Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського № 991-001-1202/991-083 від 14.06.2024 р., надану прокурором на підтвердження своїх вимог, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність даного документу таким стандартам доказування в господарському судочинстві, як належність та достовірність доказів, виходячи зі змісту інформації, яку вони містять, з огляду на те, що до компетенції та функцій Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського не входить виконання робіт пов`язаних із землеустроєм (в тому числі проведення топографо-геодезичних та картографічних робіт), проведення експертних досліджень, а також враховуючи те, що висновки, що вказані у даному документі були зроблені особою без кваліфікації (сертифікації) інженера-геодезиста, а отже особою що не несе відповідальність за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт.
Разом з тим, як вбачається зі змісту листа Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України № 01-12/1744 від 16.12.2024 р. наданого на адвокатський запит адвоката Яцука І. П. б/н від 12.12.2024 р., наявного в матеріалах справи, річка Здвиж є правою притокою річки Тетерів (басейн р. Дніпро). Згідно ст. 79 ВКУ, відноситься до малих річок (площа водозбірного басейну менше за 2 тис.км2) належить до водних об`єктів загальнодержавного значення (ст. 5 ВКУ). Розміри прибережних захисних смуг для водосховищ та ставків на річці Здвиж площею більше 3 гектарів, відповідно ст. 88 ВКУ становить 50 метрів.
Таким чином, за правильним висновком суду першої інстанції, прокурором у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду всіх належних та допустимих доказів, що б підтверджували подвоєння ширини прибережної захисної смуги Гавронщинського водосховища річки Здвиж до 100 метрів внаслідок того, що крутизна схилу від урізу води до спірної ділянки становить від 4,1 до 7,61 градусів, а також не було надано суду всіх належних та допустимих доказів, що б підтверджували накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 на прибережну захисну смугу Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду.
Підсумовуючи викладене, перевіривши обставини справи та оцінивши наявні у ній докази з урахуванням критерію вірогідності доказів, судова колегія вважає вмотивованим висновок суду першої інстанції про те, що прокурором у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних, достовірних та вірогідних доказів, що підтверджують віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 3222781800:04:010:0020, 3222781800:04:010:0021, 3222781800:04:010:0022, як до земель рекреаційного призначення так і до території загального користування (парку), та які у своїй сукупності переважали б доводи відповідача-2 щодо того, що спірні земельні ділянки станом на момент прийняття Макарівською РДА розпоряджень та станом на момент розгляду справи відносились та відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення та не розміщені в межах території загального користування (парку), та те, що прокурором було обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, а також і те, що у процесі розгляду справи, прокурором у відповідності до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду всіх належних та допустимих доказів, що б підтверджували подвоєння ширини прибережної захисної смуги Гавронщинського водосховища річки Здвиж до 100 метрів внаслідок того, що крутизна схилу від урізу води до спірної ділянки становить від 4,1 до 7,61 градусів, а також не було надано суду всіх належних та допустимих доказів, що б підтверджували накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3222781800:04:010:0022 на прибережну захисну смугу Гавронщинського водосховища річки Здвиж та віднесення її до категорії земель водного фонду.

3.3. оцінка аргументів учасників справи 
Колегією суддів встановлено, що доводи прокурора не знайшли свого підтвердження в процесі апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.
Зокрема, скаржником не спростовано встановленого судом факту обрання прокурором неналежного способу захисту при зверненні до суду з даним позовом, оскільки прокурор, здійснюючи захист інтересів держави, усвідомлюючи, що право власності на спірні земельні ділянки зареєстроване за відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стверджуючи про приналежність спірних земельних ділянок до земель рекреаційного призначення і до території загального користування (парку), що перебувають у власності територіальної громади, мав звернутися до суду саме із віндикаційним позовом, тобто із позовом про витребування спірної земельної ділянки за правилами ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а не із негаторним позовом, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Разом з тим, суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про ненадання судом належної оцінки доказам, поданих прокуратурою, що спростовуються змістом оскаржуваного рішення, в якому відображена надана судом оцінка доказам прокуратури.
Усі інші доводи апелянта судом враховано, однак судова колегія визнає їх необґрунтованими та вважає, що судом першої інстанції було ретельно досліджено матеріали справи, детально та належним чином мотивовано висновки суду, правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а твердження апелянта не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:
4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому він зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/3051/24 підлягає залишенню без змін.
Апеляційна скарга Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/3051/24 задоволенню не підлягає.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі №911/3051/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі №911/3051/24 залишити без змін.
3. Матеріали справи №911/3051/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 03.06.2026.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко 

Судді О.М. Сибіга

Г.П. Коробенко