УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року
м. Київ

справа № 458/707/25
провадження № 61-6754ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт», Приватне підприємство «Фірма «Сомгіз»,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, в інтересах якого діє представник Кусий Андрій Васильович, на постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт» (далі - ТОВ «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт»), Приватного підприємства «Фірма «Сомгіз» (далі - ПП «Фірма «Сомгіз») про визнання недійсними земельних електронних торгів з реалізації земельної ділянки, та визнання протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. щодо незупинення реалізації на земельних електронних торгах з реалізації земельної ділянки.
Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 11 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
11 вересня 2025 року представник приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - Кусий А. В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.
Заяву мотивував тим, що на підставі договору про надання правової допомоги № 161П від 24 липня 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І. М. отримував професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи. Умовами договору передбачений фіксований розмір вартості послуг адвоката в сумі 50 000,00 грн. Надавши копію договору про надання правничої допомоги, яким визначено фіксований розмір витрат на правничу допомогу, він підтвердив понесення Приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. витрат на правничу допомогу, оскільки такий дозволяє встановити зміст, обсяг та вартість наданих послуг.

Оскільки позивач не подавав обґрунтованих заперечень на заяву про розподіл судових витрат, а також не заявляв клопотання про зменшення їх таких, такі підлягають стягненню в повністю.

З наведених підстав просив стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Додатковою ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року заяву приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., в інтересах якого діє представник Кусий А. В., про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. витрати за надання професійної правової (правничої) допомоги в розмірі 50 000,00 грн.
Задовольняючи заяву приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок необґрунтованих дій позивача позов залишено без розгляду, що є підставою для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.
Додаткову ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року оскаржив ОСОБА_1 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено. Додаткову ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року - скасовано.
У задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., в інтересах якого діє представник Кусий А. В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., ТОВ «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт», ПП «Фірма «Сомгіз» про визнання недійсними земельних електронних торгів з реалізації земельної ділянки, та визнання протиправною бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. щодо незупинення реалізації на земельних електронних торгах з реалізації земельної ділянки відмовлено.
У травні 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., в інтересах якого діє представник Кусий А. В., на постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення.
Як підставу касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19, від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 12 листопада 2022 року у справі № 359/9512/17, від 26 липня 2024 року у справі № 736/1209/20, від 16 квітня 2026 року у справі № 461/5975/25 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки наведені заявником підстави не є поважними. Вважає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених вимог, дослідивши питання правомірності самого стягнення витрат, а саме наявності чи відсутності підстав для застосування частини п'ятої статті 142 ЦПК України. Крім того, на думку заявника суд апеляційної інстанції помилково ототожнив поняття «зловживання процесуальними правами» та «необґрунтовані дії позивача». Зазначає, що апеляційний суд, за відсутності заперечень та клопотань з боку позивача, не мав права з власної ініціативи переглядати розмір витрат та відмовляти у їх стягненні.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина третя статті 133 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною п'ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною 6 статті 142 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев'ята статті 141 ЦПК України).

Тобто, у разі залишення позову без розгляду вимоги про компенсацію здійснених витрат підлягають задоволенню лише у разі необґрунтованих дій сторони, або у випадках зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони.

Згідно з частиною першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною другою статті 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20.

Для стягнення на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 148/312/16-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, від 12 листопада 2022 року у справі № 359/9512/17, від 28 серпня 2025 року у справі № 357/5156/23.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року у справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 924/341/22).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 24 липня 2025 року між приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. та адвокатом Кусим А. В. укладено договір про надання правової допомоги № 161П.

За умовами договору про надання правової допомоги № 161П від 24 липня 2025 року клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, щодо справи за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., ТОВ «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт», ПП «Фірма «Сомгіз» про визнання недійсними земельних електронних торгів з реалізації земельної ділянки, та визнання протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. щодо незупинення реалізації на земельних електронних торгах з реалізації земельної ділянки.

Пунктом 3.2. договору про надання правової допомоги № 161П від 24 липня 2025 року передбачено, що вартість надання правової допомоги в межах надання правової допомоги в Турківському районному суді Львівської області у справі, визначеній в п. 1.1. цього договору є фіксованою, розмір якої становить 50 000 грн.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою судді Турківського районного суду Львівської області від 22 липня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., ТОВ «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт», ПП «Фірма «Сомгіз» про визнання недійсними земельних електронних торгів з реалізації земельної ділянки, та визнання протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. щодо незупинення реалізації на земельних електронних торгах з реалізації земельної ділянки та призначено підготовче засідання на 15 год. 00 хв. 19 серпня 2025 року в порядку загального позовного провадження.

07 серпня 2025 року представник приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. - Кусий А. В. подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 19 серпня 2025 року розгляд справи відкладено на 15 год. 30 хв. 02 вересня 2025 року.

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М., ТОВ «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт», ПП «Фірма «Сомгіз» про визнання недійсними земельних електронних торгів з реалізації земельної ділянки, та визнання протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. щодо незупинення реалізації на земельних електронних торгах з реалізації земельної ділянки - залишено без руху, у зв`язку з відсутністю доказів, що підтверджують вартість майна та оплату судового збору у встановленому законом порядку і розмірі. Надано ОСОБА_1 п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків, вказаних в описовій частині ухвали, подавши у визначений ухвалою строк усі підтверджуючі документи, а також для приведення у відповідність до вимог статей 175-177 ЦПК України позовної заяви. Оголошено перерву у підготовчому засіданні до 10 год. 30 хв. 11 вересня 2025 року.

Довідкою про доставку електронного документа підтверджується, що ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 отримав 03 вересня 2025 року в особистому електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Однак, матеріали справи не містять доказів виконання вимог ували Турківського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 року про залишення позовної заяви без руху у встановлений ухвалою суду строк.

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 11 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

При цьому, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2025 у справі № 759/16936/24.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У заяві про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, представник відповідача не вказав, які саме дії позивача у цій справі були необґрунтованими та в чому полягала їх недобросовісність, відтак не довів наявності підстав для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, у зв`язку із залишенням позову без розгляду.

Таким чином, надавши оцінку обставинам справи, суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що позовна залишена без розгляду ще у підготовчому судовому засіданні, а також врахувавши те, що відповідач не довів необґрунтованість дій позивача, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи заяви про ухвалення додаткового рішення щодо неподання позивачем заперечення та/або клопотання про зменшення розміру судових витрат, є безпідставними, оскільки конструкція частини п`ятої статті 142 та частини дев`ятої статті 141 ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, у разі залишення позову без розгляду, лише у випадку необґрунтованих дій позивача, що за обставин цієї справи судом не встановлено.

Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19, від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 12 листопада 2022 року у справі № 359/9512/17, від 26 липня 2024 року у справі № 736/1209/20, від 16 квітня 2026 року у справі № 461/5975/25 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Аргумент касаційної скарги про безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження касаційний суд відхиляє з таких підстав.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 (провадження № 61-15286св20) зазначено, що «суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження».

Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (див., зокрема, пункти 74, 75 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року в справі № 752/8449/20 (провадження № 61-15447св23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_1 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».

Апеляційний суд встановив, що ухвалу суду Турківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року ОСОБА_1 оскаржив 19 листопада 2025 року шляхом направлення поштового відправлення, однак апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження ухвали суду. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху. На виконання вимог зазначеної ухвали, представником скаржника долучено клопотання про поновлення строку на оскарження ухвали суду, в якому посилався на те, що копію оскаржуваної ухвали отримано стороною позивача 13 листопада 2025 року, що підтверджується долученою до апеляційної скарги копією конверту про отримання оскаржуваної ухвали з трекінгом про відправлення.

Розглянувши клопотання про поновлення строку, з огляду на наявність в матеріалах апеляційної скарги та в матеріалах цивільної справи доказів, що підтверджують дату отримання скаржником копії оскаржуваної ухвали, враховуючи, що пропущений строк є незначним, а також з метою забезпечення права на апеляційне оскарження ухвали суду, колегія суддів вважала за можливе поновити скаржнику строк на апеляційне оскарження на ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2025 року.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що існують підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з судовим рішенням, висновків суду не спростовують, на його законність і обґрунтованість не впливають, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення встановлено, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-сировинна біржа «Галконтракт», Приватного підприємства «Фірма «Сомгіз» про визнання недійсними земельних електронних торгів з реалізації земельної ділянки, та визнання протиправною бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича щодо незупинення реалізації на земельних електронних торгах з реалізації земельної ділянки, за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, в інтересах якого діє представник Кусий Андрій Васильович, на постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник