ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року
м. Київ
справа № 464/1517/24
провадження № 51-406 км 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12023140000000203, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Гійче Львівської області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 28.03.2025 ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього особисто належного йому майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього особисто належного йому майна.
Визнано невинуватим ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання - 15.11.2023 та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання попереднє ув`язнення з 15 листопада 2023 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду 04.11.2025 вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що у нього у невстановлений період часу, але не пізніше 14 год 55 хв. 04 серпня 2023 року, у порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини та прекурсори», виник намір незаконно придбати, перевезти та зберігати з метою подальшого збуту наркотичний засіб - кокаїн, обіг якого обмежено.
З цією метою він незаконно придбав з метою збуту, у невстановленої досудовим розслідуванням особи, за невстановлених обставин наркотичний засіб - кокаїн масою 0,9952 г, обіг якого обмежено. 04 серпня 2023 року, приблизно о 14 год
55 хв., ОСОБА_7 , прибувши на транспортному засобі марки «Volkswagen Touareg», номерний знак НОМЕР_1 , на відкритий паркінг ТЦ «Вікторія Гарденс», незаконно перевіз з метою збуту наркотичний засіб - кокаїн, масою 0,9952 г, який незаконно зберігаючи при собі з метою збуту, у подальшому незаконно збув ОСОБА_8 (особа зі зміненими анкетними даними з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві») за 250 доларів США.
Продовжуючи протиправну діяльність, ОСОБА_7 , діючи повторно, незаконно придбав з метою збуту у невстановленої досудовим розслідуванням особи, за невстановлених обставин наркотичний засіб - кокаїн, масою 1,3447 г, обіг якого обмежено, що становить великий розмір, зберігаючи який при собі у двох прозорих полімерних зіп-пакетах з метою збуту, 11 серпня 2023 року, у період часу з 19 год 33 хв. по 19 год 35 хв., у під`їзді будинку № 2 по вул. Барвінських в м. Львів незаконно збув ОСОБА_8 (особа зі зміненими анкетними даними з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві») за 240 доларів США.
Крім цього, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 , продовжуючи протиправну діяльність, незаконно придбав з метою збуту у невстановленої досудовим розслідуванням особи за невстановлених обставин наркотичний засіб - кокаїн, масою 65,1685 г, обіг якого обмежено. 15 листопада 2023 року, у період часу з 18 год 49 хв. по 18 год 51 хв., перебуваючи у туалетній кімнаті ресторану «Daily Dose», який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Козельницька,
б. 1А, під час зустрічі з ОСОБА_8 , діючи повторно, незаконно збув останньому за 10 000 доларів США прозорий зіп-пакет із порошкоподібною речовиною, білого кольору, з вмістом наркотичного засобу - кокаїну, загальною масою 65,1685 г, що становить особливо великий розмір.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 за частинами 1 та 2 статті 307 КК України через істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону при оцінці доказів сторони обвинувачення та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. 
В обґрунтування зазначає, що належних та допустимих доказів протиправної діяльності ОСОБА_7 або до її готування за увесь період проведення щодо засудженого негласних слідчих (розшукових) дій в період з 14.07.2023 до 03.08.2023 немає. Так, 03.08.2023 за результатами НСРД зафіксований єдиний телефонний контакт ОСОБА_7 з ОСОБА_8 , ініціатором якого був останній, при цьому не зафіксовано жодних розмов чи домовленостей між вказаними особами про збут заборонених речовин, їх вагу, кількість, вартість, тощо і такі судом не досліджувались. Однак, у постанові прокурора про контроль за вчиненням злочину від 03.08.2023 вказано про необхідність залучення
ОСОБА_8 до конфіденційного співробітництва під час оперативної закупки 2 грамів кокаїну за 250 доларів США, тоді як невідомо, чому саме такий вид забороненої речовини, її кількість і вартість була вказана прокурором, а також відсутні відомості і місцевим судом не встановлено факту наявності на той час добровільної згоди ОСОБА_8 на залучення його до проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 12023140000000203. При цьому кримінальне провадження за епізодом від 04.08.2023 зареєстроване в ЄРДР лише 05.10.2023, тобто через два місяці, та даному провадженню присвоєний
№ 22023140000000310.
Починаючи з 04.08.2023 по 10.08.2023 не зафіксовано жодного контакту засудженого з ОСОБА_8 та іншими особами з приводу протиправної діяльності, не складено жодного протоколу за результатами проведених негласних слідчих (розшукових) дій з фіксуванням протиправної діяльності ОСОБА_7 . Так, 10.08.2023 за результатами НСРД зафіксований єдиний телефонний контакт його підзахисного з ОСОБА_8 , ініціатором якого був останній, при цьому не зафіксовано жодних розмов чи домовленостей між вказаними особами про збут якихось заборонених речовин, їх вагу, кількість, вартість тощо, і такі судом не досліджувались. Однак, у постанові прокурора про контроль за вчиненням злочину від 10.08.2023 вказано про необхідність залучення ОСОБА_8 за постановою слідчого для оперативної закупки 2 грамів кокаїну за 250 доларів США. Не встановлено, чому саме такий вид забороненої речовини, її кількість і вартість була вказана прокурором, також не надана і не досліджена судом постанова слідчого про залучення ОСОБА_8 на умовах конфіденційного співробітництва, про необхідність винесення якої вказував процесуальний прокурор у своїй постанові від 10.08.2023. При цьому кримінальне провадження за епізодом від 11.08.2023 зареєстроване в ЄРДР лише 05.10.2023, тобто майже через два місяці, та даному провадженню присвоєно № 22023140000000311.
Під час розгляду судом кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , наданими стороною обвинувачення та долученими до справи витягами з ЄРДР підтверджено, що досудове розслідування за епізодами від 04.08.2023 та від 11.08.2023 проводилося без внесення до ЄРДР відповідних відомостей про вчинення даних кримінальних правопорушень, що вказує на застосування неналежної правової процедури і, як наслідок, визнання здобутих доказів недопустимими на підставі положень ч. 2 ст. 86 КПК України, проте суди попередніх інстанцій на зазначені порушення належним чином не відреагували. 
Окремо зазначає, що відповідно до п. 4 постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину від 10.08.2023 технічне проведення НСРД було доручено співробітникам УСБ України у Львівській області, тоді, як вбачається з відеозапису, аудіоконтроль зустрічі 11.08.2023 ОСОБА_8 із засудженим, зокрема, вимкнення записуючого пристрою, усупереч доручення прокурора проводив ОСОБА_8 , а не співробітник УСБ України у Львівській області. 

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисникОСОБА_6 та засуджений  ОСОБА_7  касаційну скаргу підтримали. 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 зазначеного Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК України установлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до приписів ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження до ЄРДР внесено відомості: 05.07.2023 за № 22023140000000203 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 305 КК України; 02.08.2023 за
№ 22023140000000234 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (т. 1 а. п. 98, 101). У подальшому вказані кримінальні провадження постановою прокурора від 02.08.2023 об`єднані в одне провадження під № 22023140000000203 (т. 1 а. п. 104).
03.08.2023 прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Львівської обласної прокуратури по кримінальному провадженню № 22023140000000203 винесено постанову про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, а слідчим суддею Львівського апеляційного суду постановлено ухвалу від 14.07.2023 про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіоконтроль особи від 14.07.2023, на підставі яких здійснені вказані НСРД, за результатами яких складенівідповідні протоколи від 05.08.2023 (т. 1 а. п. 120-122, 134-136, 137-138).
В подальшому під час здійснення досудового розслідування щодо незаконного придбання, зберігання та перевезення з метою збуту та незаконного збуту наркотичного засобу було додатково 05.10.2023 внесено відомості до ЄРДР за номером № 22023140000000310 щодо вчинення 04.08.2023 кримінального правопорушення, із уточненням кваліфікації за ч. 1 ст. 307 КК України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що порядок здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України, а саме незаконного придбання, зберігання та перевезення з метою збуту та незаконний збут ОСОБА_7 04.08.2023 наркотичного засобу - кокаїну ОСОБА_8 , відповідає положенням статей 214, 217 КПК України, а отже відсутні порушення вимог кримінального процесуального закону в контексті приписів ст. 412 цього Кодексу, як про те стверджує сторона захисту.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 32 КК України вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, визнається повторністю кримінальних правопорушень. Повторність відсутня при вчиненні продовжуваного злочину, який складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінальним наміром. Отже, продовжуваний злочин - це діяння, ознаки якого передбачені однією статтею або частиною статті КК України і складаються з двох або більше тотожних злочинних дій, що мають єдиний злочинний намір (єдиний умисел та загальну мету) і утворюють у своїй сукупності єдиний злочин. Можливість кваліфікації кількох діянь як одного продовжуваного злочину залежить від конкретних обставин того чи іншого кримінального провадження.
За приписами ч. 1 ст. 214 КПК України досудове розслідування всієї злочинної діяльності конкретної особи, яку утворюють окремі повторні самостійні кримінальні правопорушення (за відсутності ознак єдиного триваючого або продовжуваного кримінального правопорушення), в межах кримінального провадження, де до ЄРДР внесено відомості лише про обставини першого із вчинених самостійних (окремих) правопорушень, КПК України не передбачає. 
Водночас ст. 217 КПК України визначені підстави здійснення досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні щодо декількох кримінальних правопорушень, відомості про які внесені до ЄРДР з дотриманням встановленого порядку.
За висунутим обвинуваченням 11.08.2023 ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України, а саме діючи повторно, незаконно придбав, зберігав з метою збуту та незаконно збув наркотичний засіб у великих розмірах, яке не було об`єднане єдиним умислом з кримінальним правопорушенням за ч. 1 ст. 307 КК України. 
Таким чином, слідчі дії органу досудового розслідування були спрямовані на отримання (збирання) доказів протиправної діяльності ОСОБА_7 11.08.2023, як такої, що містить ознаки окремого самостійного злочину. Про це свідчать, зокрема, дані, відображені в постанові прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 10.08.2023 та в ухвалі слідчого судді Львівського апеляційного суду про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіоконтроль особи від 14.07.2023, на підставі яких проведені вказані НСРД, за результатами яких складенівідповідні протоколи від 12.08.2023 (т. 1 а. п. 146-148, 164-169, 170-173).
Відомості, викладені в документах, які є процесуальними підставами для проведення НСРД щодо виявлення і фіксування епізодів злочинної діяльності ОСОБА_7 , пов`язаних із незаконним придбанням, зберіганням з метою збуту та незаконний збут наркотичного засобу 04.08.2023 та 11.08.2023, переконливо свідчать, що орган досудового розслідування виходив з того, що ОСОБА_7 керується самостійним окремим умислом щодо вчинення кожного із зазначених діянь (і такі припущення знайшли своє підтвердження під час судового розгляду), тому відомості щодо кожного такого правопорушення підлягали окремому внесенню до ЄРДР. Проведення досудового розслідування та здійснення НСРД за епізодом від 11.08.2023 без внесення до ЄРДР відповідних відомостей про обставини, що свідчать про вчинення окремого кримінального правопорушення, дає Суду підстави вважати, що була застосована неналежна правова процедура та відповідно підлягають застосуванню наслідки, визначені в ч. 2 ст. 86 КПК України.
Відомості щодо повторного незаконного придбання, зберігання з метою збуту та незаконного збуту наркотичного засобу ОСОБА_7 11.08.2023було внесено до ЄРДР лише 05.10.2023за № 22023140000000311, яке в подальшому було об`єднано з провадженням № 22023140000000203, а тому всі докази, зібрані до цього, в аспекті застосування приписів частин 1, 3 ст. 214, ст. 86 КПК України є недопустимими для доведення винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
Колегія суддів вважає такими, що не засновані на законі, висновки апеляційного суду про те, що внесення у подальшому інших відомостей до ЄРДР за кожним з наступних епізодів злочинної діяльності обвинуваченого, без дотримання 24-годинного терміну, що не відповідає точному змісту ч. 1 ст. 214 КПК України, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, адже такі порушення не перешкодили та не могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частина 2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Норми кримінального процесуального права, визначені в статтях 214, 217, 246, 271 КПК України, є імперативними з абсолютно і недвозначно визначеними вимогами до порядку здійснення кримінального провадження. Вони чітко і категорично регламентують поведінку учасників кримінальних процесуальних відносин і не підлягають розширеному тлумаченню щодо повноважень і компетенції осіб, які діють від імені держави під час притягнення до кримінальної відповідальності. Таке врегулювання не залишає особі, яка застосовує ці норми, можливостей для вільного розсуду, а їх неправильне застосування призводить до того, що провадження здійснюється всупереч вимогам КПК України неповноважною особою, тобто до порушення встановленого законом порядку.
Водночас приписи ст. 86 КПК України прямо визначають наслідки недотримання порядку здійснення кримінального провадження стосовно збирання доказів.
Крім того, положення ч. 3 ст. 214 КПК України недвозначно вказують на те, що недійсними є НСРД, здійснені до внесення відповідних відомостей до ЄРДР, а встановлені внаслідок них докази - недопустимими. 
Більш того, з урахуванням приписів вказаної процесуальної норми проведення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не тільки не допускається, а і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Колегія суддів звертає увагу, що йдеться саме про відповідальність, тобто обов`язок зазнати осуду з боку держави за протиправну поведінку та перетерпіти встановлені судовим рішенням (або іншим належним актом) обмеження особистих або майнових прав (свобод, інтересів), і законом не встановлено іншої, крім кримінальної, дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної відповідальності чи відповідальності в справі про адміністративне правопорушення. 
Натомість визнання доказу недопустимим є процесуальним наслідком недотримання, зокрема, порядку здійснення кримінального провадження. 
Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя задля досягнення мети і вирішення його завдань, визначених приписами ст. 2 КПК України. Дотримання встановленої правової процедури означає, що дії уповноважених суб`єктів мають відповідати вимогам закону, вони мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед слідчим чи прокурором на певному етапі досудового розслідування. Дотримання належної правової процедури забезпечує відповідність кримінального провадження стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, реалізацію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цілей і вирішення завдань кримінального провадження.
У статті 86 КПК України закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Законодавче закріплення положень щодо допустимості доказів та визнання їх недопустимими є гарантією забезпечення конституційних прав, свобод та законних інтересів кожного учасника кримінального провадження, їх захисту від неправомірних дій і зловживання владою особами, які здійснюють кримінальне провадження, дотримання належної процедури та ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення суду.
Приписи ч. 3 ст. 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
У частині 3 ст. 17 КПК України визначено презумпцію невинуватості людини як засаду кримінального провадження, за якою підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Попри те, що кримінальний процесуальний закон не визначає критеріїв допустимості доказів у контексті реалізації приписів ст. 86 КПК України, вони визначені в доктрині кримінального процесуального права: 1) одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; 2) одержання фактичних даних належним суб`єктом; 3) одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; 4) належне оформлення джерела фактичних даних. Отже, доказ повинен бути отриманий із дотриманням належної правової процедури із належного процесуального джерела.
Зазначені критерії підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 1 ст. 412 КПК України. Суд зобов`язаний перевіряти законність, повноту і правильність порядку отримання доказів і відхиляти ті з них, які були одержані зі значними непоправними порушеннями встановленого порядку. 
Загальнопоширеним і в темпоральному аспекті укоріненим у практиці застосування норм кримінального процесуального закону є такий правозастосовний підхід, за яким докази, отримані в кримінальному провадженні з грубим порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Вирішення питання про допустимість доказів є прерогативою національних судів, а роль Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обмежується оцінюванням загальної справедливості провадження, зокрема там, де на підставі доказів, здобутих із порушенням встановленого порядку, особа визнана винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Такий загальнопоширений правозастосовний підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується під час розгляду справ як джерело права.
При цьому приписи ст. 9 КПК Українивизначають однією із основоположних засад кримінального провадження законність, яка є фундаментальною юридичною категорією, критерієм правового життя суспільства і громадян, принципом, методом та режимом суворого, неухильного дотримання, виконання норм права учасниками кримінальних процесуальних відносин і гарантією правомірності застосованого примусу з боку держави.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження за ч. 2 ст. 307 КК Україниправові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (далі - ВП ВС), застосуванню не підлягають.
Колегія суддів виходить з того, що ВП ВС в провадженні про вчинення злочину проти життя та здоров`я особи (ч. 2 ст. 121 КК України) застосовано виключення із загального правила про недопустимість доказу, якщо він отриманий не у порядку, встановленому КПК (ст. 86 КПК України). Правозастосовний підхід, викладений у постанові ВП ВС щодо застосування положень кримінального процесуального закону в провадженні, де судова медична експертиза призначена слідчим, який не був призначений до складу групи слідчих у кримінальному провадженні, колегія суддів сприймає в контексті обставин конкретного кримінального провадження, відмінних від обставин цієї справи, і як такий, що не має універсального характеру і є виключенням із загальних правил оцінки доказів за критеріями їх допустимості.
Суд окремо звертає увагу на те, що чинний КПК України встановлює критерії допустимості доказів, які у разі їх застосування відповідно до пануючої в праві доктрини є дієвим засобом реалізації законності як засади кримінального провадження в контексті виконання вимог ст. 6  Конвенції. Дотична практика ЄСПЛ, яка не виключає висновку про загальну справедливість кримінального провадження у разі обґрунтування винуватості засудженого на підставі окремих, недопустимих за правилами вітчизняного кримінального процесуального закону, доказів не має спонукати суд до ігнорування встановлених у КПК правил оцінки доказів на предмет їх допустимості, а отже, до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. 
Невиконання вимог чинного КПК України щодо визнання доказів недопустимими у випадку їх  невідповідності встановленим критеріям та одночасне посилання на оціночні критерії практики ЄСПЛ щодо загальної справедливості провадження з метою обґрунтування винуватості особи на підставі доказів, отриманих всупереч встановленому порядку, колегія суддів вважає застосуванням кримінального процесуального закону всупереч приписам загальних засад кримінального провадження, що є неприпустимим, зокрема, з огляду на положення статей 2, 8, 9, 17 КПК України, адже за приписами ч. 1 ст. 30 цього Кодексу правосуддя у кримінальному провадженні здійснюється судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.
В аспекті застосування приписів ст. 86 КПК Українив цьому провадженні колегія суддів вважає, що допущені під час досудового розслідування порушення КПК України щодо порядку його здійснення стосовно отримання доказів стороною обвинувачення безсумнівно призводять до порушення прав і свобод людини і громадянина, вимог статей 19, 62 Конституції України, зокрема про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, і такий висновок спирається, зокрема, на мотиви, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011.
Проведення НСРД до внесення відомостей до ЄРДР, як і здійснення НСРД - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки та аудіоконтролю особи без належної процесуальної підстави, є такими безумовними підставами визнання доказів недопустимими через порушення порядку здійснення досудового розслідування щодо їх отримання (ст. 86 КПК України), що не потребують від Суду наведення додаткових мотивів щодо того, що порушено ті чи інші права і свободи людини, передбачені Конвенцією та/або Конституцією України, оскільки порушення таких прав, і зокрема права на справедливий суд, зумовлено самим характером недодержання порядку, встановленого КПК України щодо збирання доказів у цій справі.
Порушення приписів ст. 86 КПК України(у контексті недотримання вимог ч. 3 ст. 214, ч. 4 ст. 246, ч. 7 ст. 271 цього Кодексу) призводить до порушення прав і свобод людини, зокрема права на захист і справедливий суд, що суперечить положенням статей 19, 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції, оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Суд, вирішуючи питання про недопустимість як доказів вказаних вище матеріалів НСРД, не має підстав наводити додаткові мотиви, які спираються на обґрунтування відповідних аспектів застосування положень ст. 87 КПК України.
Враховуючи викладене вище, Суд дійшов висновку, що докази, отримані під час досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_7 11.08.2023 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме: протокол огляду та ідентифікації грошових коштів від 11 серпня 2023 року; протокол огляду особи, залученої до конфіденційного співробітництва та вручення їй заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів грошових коштів від 11 серпня 2023 року із світлинами грошових коштів; протокол огляду та добровільної видачі від 11 серпня 2023 року із фототаблицею; протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 12 серпня 2023 року; протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіоконтроль особи від 12 серпня 2023 року та висновок експерта Львівського НДЕКЦ МВС України за № СЕ-19/114-23/15876-НЗПРАП від 06 вересня 2023 року є недопустимими доказами відповідно до вимог ст. 86 КПК України, оскільки отримані з істотним порушенням вимог цього Кодексу. 
Кримінальне провадження закривається на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Відповідно до ст. 440 КПК України, суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття кримінального провадження в частині засудження  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. 
З цих підстав Суд не перевіряє інших доводів сторони захисту щодо обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Разом з цим, з огляду на досліджені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України, незважаючи на заперечення його вини стороною захисту, який місцевий суд зробив на підставі аналізу й оцінки досліджених доказів, зокрема: показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 (поняті); протоколу огляду та ідентифікації грошових коштів від
04 серпня 2023 року; протоколу огляду особи, залученої до конфіденційного співробітництва та вручення їй заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів грошових коштів від 04 серпня 2023 року із світлинами грошових коштів; протоколу огляду та добровільної видачі від 04 серпня 2023 року; протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 05 серпня 2023 року; протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіоконтроль особи від 05 серпня 2023 року щодо змісту розмови обвинуваченого з ОСОБА_8 з додатком - аудіозаписом (диск) до нього, відтвореним у судовому засіданні та висновку експерта Львівського НДЕКЦ МВС України
№ СЕ-19/114-23/15878-НЗПРАП від 06 вересня 2023 року.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, зазначив, що досліджені докази узгоджуються між собою та доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, тобто у вчиненні незаконного придбання, зберігання та перевезення з метою збуту та незаконний збут 04.08.2023 наркотичного засобу - кокаїну. 
Твердження захисника щодо відсутності процесуального рішення про залучення
ОСОБА_8 до конфіденційного співробітництва при проведенні негласних слідчих (розшукових) дій також не вбачаються слушними.
У постанові про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 03.08.2023 прокурор вказав про залучення ОСОБА_8 для проведення оперативної закупки наркотичного засобу - кокаїну у ОСОБА_7 .
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року (справа № 208/2160/18, провадження № 51-1868 кмо22) зазначено, що залучення до конфіденційного співробітництва є не окремим різновидом НСРД, а складовим елементом їх проведення, що вбачається з положень ч. 2 ст. 246 КПК України, де визначаються види НСРД, серед яких залучення до конфіденційного співробітництва відсутнє.
Участь конфідента в контексті реалізації положень статей 223, 246, 271 КПК України охоплюється змістом і є невід`ємною складовою процесуальної дії органу досудового розслідування, спрямованої на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. 
Враховуючи характер конфіденційного співробітництва, орган досудового розслідування самостійно визначає форми і способи його організації з урахуванням потреб розслідування, необхідності запобігти розголошенню факту і деталей такого співробітництва тощо.
Залучення ОСОБА_8 до участі при проведенні контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки було зумовлене об`єктивними причинами та відповідало вимогам ч. 6 ст. 246 КПК України, а відсутність у матеріалах кримінального провадження окремої постанови про його залучення до конфіденційного співробітництва не є порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке може призвести до ухвалення незаконного чи необґрунтованого рішення.
Крім цього, як слідує із досліджених матеріалів кримінального провадження, допитаний в режимі відеоконференції ОСОБА_8 вказав про добровільне написання заяви до СБУ щодо пропозиції ОСОБА_7 щодо продажу кокаїну та у подальшому надав згоду для залучення до конфіденційного співробітництва та забезпечення йому безпеки зі зміною анкетних даних.
Не знайшли свого підтвердження й доводи сторони захисту щодо провокації вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, які були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність провокації злочину та звертає увагу на те, що для визначення провокації злочину Європейський суд з прав людини установив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад прояв ініціативи в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.
Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення ним інкримінованих йому дій, але стверджує, що їх скоєння було наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції, отже заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги на те, що його спровокували вчинити цей злочин, вважається непослідовним і не підпадає під категорію «справ про провокацію злочину» (справа «Берлізев проти України»).
Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження і на це зверталася увага в оскаржених судових рішеннях, ОСОБА_7 вину не визнавав, заперечував факт збуту наркотичного засобу та зазначав про збут свідку ОСОБА_8 04 серпня 2023 року суміші для кальяну. Втім, з огляду на досліджені докази, та, зокрема, висновок експерта, безумовно встановлено збут ОСОБА_7 наркотичного засобу - кокаїну. Вказані висновки відповідають вимогам ст. ст. 101, 102 КПК України, захистом не заперечувалися та клопотань про огляд наркотичних засобів, як речових доказів, не надходило.
Тому доводи, наведені в касаційній скарзі про те, що мала місце провокація злочину, Верховний Суд вважає надуманими, що, в контексті вищевказаного рішення ЄСПЛ, отримало відповідну оцінку судів першої та апеляційної інстанцій.
Таким чином винуватість ОСОБА_7 у вчиненні 04.08.2023 кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України доведено поза розумним сумнівом.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 підлягають зміні, скасуванню в частині його засудження за ч. 2 ст. 307 КК України, із закриттям кримінального провадження в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати. У зв`язку з цим із оскаржуваних судових рішень необхідно виключити рішення про призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 1
ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Виключити призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.
Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5років.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3