Справа №588/26/26 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Лебедь О. В.	
Номер провадження 33/816/1173/26 	Суддя-доповідач Янголь Є. В. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Янголь Є.В.,за участю секретаря Кравченко Д.І., захисника Борики О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Борики Олександра Олександровича на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 31 березня 2026 року якою, 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 31 березня 2026 року ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та стягнуто судовий збір на користь держави в сумі 665,60 грн за те, що він 27.12.2025 о 23 год. 16 хв. у м.Тростянець по вул. Гришина, 72 керував транспортним засобом Renault Megane, номерний знак НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння зіниць очей, млява мова. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Драгер-6820» чи в медичному закладі КНП Тростянецька міська лікарня Тростянецької міської ради відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху. 
Не погодившись з вказаним судовим рішенням захисник ОСОБА_1 – адвокат Борика О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Тростянецького районного суду Сумської області від 31 березня 2026 року, а справу закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказував, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, докази цього відсутні, транспортним засобом керувала дружина останнього ОСОБА_2 , яка після зупинки пересіла на заднє сидіння, що остання підтвердила працівникам поліції, а сам ОСОБА_1 , перебував на пасажирському сидінні автомобіля. Також посилається на те, що направлення водія на огляд до медичного закладу на місці зупинки не складалося та є сфальсифікованим. 
В судове засідання, призначене на 08 червня 2026, до апеляційного суду ОСОБА_1 втретє не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавав, захисник вважав за можливе розглядати апеляційну скаргу у відсутність ОСОБА_1 , а тому на підставі ч.6 ст. 294 КУпАП апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутність ОСОБА_1 . 
В судовому засіданні захисник апеляційну скаргу підтримав із мотивів, наведених у ній.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Так, у відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення в межах поданої захисником апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що розглядаючи вказану справу, суддя суду першої інстанції дотримався вимог вищезазначеного закону та дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.
Обставини справи, які були встановлені судом та зазначені у постанові підтверджуються безпосередньо дослідженими судом доказами, а саме: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №552592 від 27.12.2025 (а.с. 2), відеозаписами, які було долучено працівниками поліції до складених матеріалів (а.с. 8) та іншими доказами.
Дослідивши в порядку підготовки справи до розгляду вказані матеріали, в тому числі відеозапис, який було враховано суддею суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені докази відповідають критеріям належності та допустимості, а в своїй сукупності також і достатності для підтвердження висновків суду першої інстанції про доведення винуватості ОСОБА_1 у порушенні вимог п.2.5.ПДР України, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у поза розумний сумнів.
Зокрема , з дослідженого в порядку підготовки справи до розгляду запису з відеореєстратора (файл BHBH8934) вбачається як працівники поліції рухаються за т/з Renault Megane д.н.з. НОМЕР_2 , який зупиняється на вимогу поліції о 23:16:44. Надалі видно як автомобіль хитається і, коли працівник поліції підходить до водійських дверей (час на камері о 23:18:35), то бодікамера (файл 0000001_00000120251227231805_0029) фіксує, що місце водія порожнє, а сам ОСОБА_1 знаходиться на передньому пасажирському сидінні, в руці тримає предмет, схожий на ручку від дверей автомобіля. В цей час ОСОБА_3 знаходилася на задньому сидінні автомобіля. 
При цьому, автомобіль з моменту зупинки до підходу працівників поліції знаходився в полі зору останніх, із автомобіля ніхто не виходив, що свідчить про те, що у будь-якому випадку водій знаходився в автомобілі.
До автомобіля підійшли саме працівники поліції, з запису бодікамери поліцейського (файл 1000003_00000320251227231827_0023), вбачається, що о 23:19:04 поліцейський, який підходить до автомобіля і починає спілкуватися зі ОСОБА_1 відразу зазначає, що є працівником поліції, уточнює – Тростянецької патрульної поліції, називає своє звання та прізвище. 
Згідно з зазначеними відеозаписами, працівник поліції, одразу після того, як підійшов до автомобіля, запитав у ОСОБА_1 , з якою метою він так швидко пересів на місце пасажира, так поспішав, що зламав ручку від дверей автомобіля. Після цього, з заднього пасажирського сидіння автомобіля вийшла ОСОБА_3 та повідомила, що саме вона була за кермом автомобіля. Через деякий час забрала власну сумку із заднього сидіння автомобіля.
Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3 в частині зазначення особи, яка керувала транспортним засобом, та визнав їх такими, що не відповідають обставинам справи. Висновок суду про те, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом, є мотивованим та грунтується на детальному дослідженні доказів у справі. 
До вказаних висновків суд першої інстанції дійшов з огляду на те, що за короткий час (кілька секунд) доросла людина в салоні легкового автомобіля не може переміститись на заднє сидіння, однак ОСОБА_1 мав фізичну можливість швидко пересісти на сусіднє сидіння і для нього така поведінка є логічною формою уникнення від відповідальності за керування у стані алкогольного сп`яніння. Пояснення свідка ОСОБА_3 в частині, що вона хотіла таким чином уникнути відповідальності за рух під час комендантської години та пересіла на заднє сидіння, суд визнав нелогічними, оскільки факт порушення комендантської години не залежить від перебування на водійському чи пасажирському сидінні. 
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , надані працівникам поліції та суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, оскільки автомобіль Renault Megane має невеликий розмір, відстань між передніми сидіннями незначна, а тому фізичні можливості дорослої людини за кілька секунд (менше 10) перелізти з водійського сидіння автомобіля на заднє обмежені. Також зовсім нелогічними виглядають такі пояснення ОСОБА_3 , яка відповідно до її пояснень керує автомобілем, одразу після зупинки перелазить на заднє сидіння автомобіля за кілька секунд, одразу ж після цього виходить із задніх дверей автомобіля та каже, що саме вона водій автомобіля. Та обставина, що сумка ОСОБА_3 знаходилася на задньому сидінні автомобіля, додатково свідчить про її перебування на задньому сидінні у момент зупинки автомобіля. Також сумнівними та нелогічними пояснення свідка ОСОБА_3 в частині, що вона хотіла таким чином уникнути відповідальності за рух під час комендантської години та пересіла на заднє сидіння, оскільки факт порушення комендантської години не залежить від перебування на водійському чи пасажирському сидінні. 
В той же час ОСОБА_1 мав фізичну можливість швидко пересісти на сусіднє сидіння з метою уникнення від відповідальності за ст. 130 КУпАП, наявність в руках поламаної ручки від дверей автомобіля може свідчити про те, що він, маючи певну вагу та розміри, у невеликому автомобілі поспішав та, пересідаючи на місце пасажира, випадково поламав ручку. При цьому логічних пояснень щодо поламаної ручки працівникам поліції не надав.
Оцінюючи докази у сукупності апеляційний суд вважає, що факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 підтверджується зібраними доказами, а пояснення останнього та свідка ОСОБА_3 не відповідають обставинам справи та надані з метою уникнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
Доводи апелянта про те, що направлення водія на огляд до медичного закладу на місці зупинки не складалося, не мають суттєвого значення з наступних підстав.
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан сп`яніння, оформлення результатів такого огляду, регулюються зазначеними вище Інструкцією № 1452/735 та Порядком № 1103. Приписи Інструкції № 1452/735 та Порядку № 1103 застосовуються у системному зв`язку як між собою, так і з приписами інших нормативних актів. 
Жодною із наведених вище норм не передбачено, що працівник поліції повинен запропонувати особі пройти огляд в медичному закладі після вручення водієві письмового направлення на медичний огляд до закладу охорони здоров`я. 
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 1452/735 Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.
За змістом, форма направлення не передбачає засвідчення таких обставин, як: здійснення пропозиції працівником поліції водієві пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, фіксування згоди чи відмови особи пройти такий огляд, наявності будь-яких підписів водія.
Передбаченим законом порядком огляду на стан сп`яніння не передбачено, що відповідне направлення є документом, який підтверджує чи спростовує дії водія щодо ухилення від огляду на стан сп`яніння. 
Враховуючи викладене, у даному випадку факт складання відповідного направлення не має суттєвого значення, оскільки не підтверджує та не спростовує факт відмови особи від огляду в медичному закладі на стан сп`яніння. 
Можлива невідповідність у часі складання працівниками поліції відповідного направлення не є тією обставиною, яка істотно впливає у даному випадку на порушення процедури огляду на стан сп`яніння.
Інших доводів, за яких можливо було б дійти висновку про безпідставність складання відносно ОСОБА_1 протоколу та незаконність притягнення останнього до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, апелянтом не наведено і під час апеляційного перегляду даної справи таких обставин встановлено не було.
Апеляційний суд, переглянувши справу в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП було встановлено суддею суду першої інстанції за результатом повного, всебічно та об`єктивно розгляду справи, з врахуванням належних та допустимих доказів, з наданням їм правової оцінки, і обставин, за яких справа підлягала б закриттю за відсутністю в діях останнього складу вказаного адміністративного правопорушення, не встановлено.
Під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення статей 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому на підставі пункту 1 частини 7 статі 294 КУпАП вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП України, –

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Тростянецького районного суду Сумської області від 31 березня 2026 року, якою ОСОБА_1 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника Борики Олександра Олександровича на цю постанову – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Янголь Є. В.