Справа № 278/1592/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Буткевича М.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою, поданою представником позивача ОСОБА_1 – Соломонюком Святославом Анатолійовичем до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з вище вказаним адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову № 1157 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, прийняту 08.09.2025 року стосовно ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив натупне.
08 вересня 2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_1 прийняв постанову № 1157 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП. 
Зазначену постанову ОСОБА_1 вважає незаконною і такою, що не відображає дійсних обставин справи, прийнята з порушенням вимог чинного законодавства щодо її змісту та процедури складання і підлягає скасуванню, виходячи з наступного. 
03 березня 2022 року ОСОБА_1 проходив військово-лікарську комісію в ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402. 
Згідно довідки ВЛК від 03.03.2022 року № 15/526 діагноз та постанова ВЛК F06.2. Шизофренічні розлади органічного генезу. 
ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
В супереч вимогам закону до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов?язаних та резервістів інформація про виключення з військового обліку на підставі пункту 3 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» відповідно до довідки ВЛК від 03.03.2022 року № 15/526 внесена не була. 
Позивач звертався до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про внесення інформації в Єдиний державний реєстр призовників, військовослужбовців та резервістів щодо виключення позивача з військового обліку. Зміни в реєстр внесені не були.
Так, ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовною заявою щодо визнання бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправною та зобов?язання внести відповідні зміни в Єдиний державний реєстр призовників, військовослужбовців та резервістів. 
11 березня 2026 року Житомирським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 240/23222/25, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. 
Незважаючи на рішення ВЛК від 03.03.2022 року 15/526 про визнання ОСОБА_1 непридатним з виключенням з військового обліку, за твердженням відповідача, йому як військовозобов?язаному була надіслана повістка про виклик до 08.08.2025 року, яку позивач не отримував. 
27 серпня 2025 року працівниками поліції позивач був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_4 як такий, що ухилявся від виконання військового обов?язку, де був складений протокол № 1157 про алміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
В ході складання протоколу ОСОБА_1 пояснив, що повістку про виклик не отримував, пересувне відділення поштового зв?язку в село за місцем його мешкання приїжджає два рази на тиждень, листоноша про наявність рекомендованого листа від ІНФОРМАЦІЯ_5 з позначкою «Повістка» позивача не повідомляла. Також повідомив, що рішенням ВЛК від 03.03.2022 року визнаний непридатним з виключенням з військового обліку.
Всупереч отриманій від позивача інформації відповідачем прийнята постанова № 1157 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 08.09.2025 року. 
В даному випадку єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення позивачем військового обліку, однак, зазначена постанова є предметом спору між сторонами та не може розглядатись як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові, оскільки суперечить стандартам доказування «поза розумним сумнівом», ідив. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnited Kingdom), п. 161; Series A заява № 25), оскільки відомості, зазначені в постанові, не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011). (Постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025р. у справі № 175/15816/24). 
Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі № 161/6198/25 викладений правовий висновок, що будь-які дії щодо звіряння військово-облікових даних, проходження військово-лікарської комісії для встановлення ступеня придатності до військової служби є протиправними, оскільки особа, яка виключена з військового обліку, ані статусу військовозобов?язаної, ані статусу резервіста не має, а відтак не підпадає під мобілізаційні заходи. 
Крім того, статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов?язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. 
ОСОБА_1 на підставі рішення ВЛК від 03.03.2022 року № 15/526 визнаний непридатним з виключенням з військового обліку, а відтак, не є військовозобов?язаним і не може бути суб?єктом статті 210-1 КУпАП. 
В свою чергу, 07.11.2025 року позивач отримав повідомлення від банківських установ про арешт його рахунків на підставі постанови про арешт коштів боржника, прийнятої державним виконавцем Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. 
Після звернення до органу державної виконавчої служби ОСОБА_1 дізнався про наявність постанови № 1/1122 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, прийнятої 24.09.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Так, розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідачем проведено з порушенням встановленого законодавством порядку; обставини, покладені в обґрунтування оскаржуваної постанови не відповідають фактичним обставинам справи та не грубнуються на нормах законодавства. 
Відтак, ОСОБА_1 змушений звертатися до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_7 про визнання постанови № 1/1122 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП протиправною та її скасування в зв?язку з відсутністю події складу адміністративного правопорушення.
Разом з позовною заявою позивач подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 30.03.2026 року заяву про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 80530710, відкритому 18.03.2026 року на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення № 1157 від 08.09.2025 року, що винесена ІНФОРМАЦІЯ_8 .
07.04.2026 року суддею Житомирського районного суду Житомирської області було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін; поновлено строк позивачу для звернення до суду із позовною заявою.
На момент ухвалення рішення судом ІНФОРМАЦІЯ_9 не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.
До того ж в ухвалі про відкриття провадження суд витребував у відповідача докази. Однак, ухвала суду проігнорована відповідачем, жодних заяв та доказів до суду не подано.
Згідно з ч. 5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
27.08.2025 року офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенантом ОСОБА_2 складено протокол № 1157 про те, що ОСОБА_1 , як такий, що ухилявся від виконання військового обов`язку був розшуканий та доставлений органами Національної поліції до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (а.с. 17). 
Із протоколу вбачається, що ОСОБА_1 за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_3 у визначений час не прибув, протягом трьох днів від визначених у повістці дати та часу прибуття не повідомив про причини неявки, окрім того, в подальшому не прибув в строк, що не перевищує сім календарних днів. Тому, було сформовано звернення про розшук і доставку ОСОБА_1 .
В поясненнях і зауваженнях щодо змісту протоколу позивач зазначив, що не знав про повістку, оскільки пошта приїжджає в село двічі на тиждень, а листоноша про наявність повістки нікому не повідомила.
08.09.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 винесено постанову № 1157 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17 000,00 грн (а.с. 15, 16).
18.03.2026 року відкрито виконавче провадження № 80530710, про що Головним державним виконавцем Житомирського ВДВС у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Янською Ю.М. винесено відповідну постанову (а.с. 20).
З метою реального виконання рішення Головним державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 21).
Відповідно до копії довідки ВЛК № 15/526 від 03.03.2022 року ОСОБА_1 встановлено діагноз – шизофренічні розлади органічного генезу, відповідно позивач визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку (а.с. 19).
Із копії витягу Резерв+, сформованого 22.01.2026 року, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 непридатний з виключенням з військового обліку з 03.03.2022 року (а.с. 18).
Згідно з вимогами ч.1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. 
Зі змісту ст. 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст.10 КУпАП). 
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв?язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ст. 7 КУпАП). 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб?єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.
Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об?єктивне з?ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП обов?язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. 
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб?єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обгрунтованості. 
Принцип обгрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб?єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов?язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб?єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обгрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб?єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим. 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено. 
Відповідно до ст. 210-1 КАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Відповідно до ч. 3 ст.210 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п?ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об?єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п?ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 255 КУпАП, у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-21, 244-24 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів. 
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. 
Згідно ч. 1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. 
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов?язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов?язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). 
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. 
Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено обов?язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Зокрема, громадяни зобов?язані з?являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов?язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов?язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов?язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду, а також проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров?я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. 
Відповідно до п. 3 Правил військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів, які є додатком до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022, призовники, військовозобов?язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із Кодексом України про адміністративні правопорушення. 
У відповідності до положень ч. 2 ст. 251 КУпАП обов?язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП. 
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об?єктивному дослідженні. 
Процедура оповіщення військовозобов?язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів визначена Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024р. (надалі Порядок № 560). 
Відповідно до п. 28 Порядку № 560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).
В силу вимог п. 41 Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов?язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: 
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов?язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки; 
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв?язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; 
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; 
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправле чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання. 
Згідно з п.82 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою КМ України № 270 від 05.03.2009 року, рекомендовані листи з позначкою «Повістка ТЦК» під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу). У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об?єкта поштового зв?язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК». 
Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв?язку адресат (одержувач) не з?явився для одержання рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК», працівник об?єкта поштового зв?язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв?язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до відправника. 
Отже, з аналізу наведених вище норм вбачається, що оповіщення військовозобов?язаного про виклик до ТЦК та СП може здійснюватися шляхом особистого вручення військовозобов?язаному повістки або шляхом її направлення засобами поштового зв?язку. У випадку направлення повістки засобами поштового зв?язку належним підтвердженням оповіщення військовозобов?язаного про виклик до ТЦК та СП є документами від поштового оператора про особисте отримання поштового відправлення, відмітка у поштовому повідомленні про відмову від його отримання або відмітка у поштовому повідомленні про відсутність особи за адресою. 
В свою чергу, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 повідомив, що пересувний пункт поштового зв?язку приїжджає в село два рази на тиждень, а листоноша не повідомила його про наявність повістки. Відповідачем же не перевірено, чи був проінформований адресат працівниками об?єкта поштового зв?язку про надходження рекомендованого листа з позначкою «Повістка ТЦК». 
Так, зазначена обставина свідчить про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.210 КУпАП. 
Аналогічної позиції дотримується Третій апеляційний адміністративний суд в постанові від 05 серпня 2025 року у справі № 229/7/25. 
Вказана позиція апеляційного суду щодо повісток ТЦК відповідає аналогічній позиції ВС щодо судових повісток (Постанова по справі № 591/3717/21 від 12 січня 2023 року). 
В постанові Другого апеляційного адміністративного суду по справі 953/4491/25 від 21 липня 2025 року зазначено, на думку суду за відсутності в матеріалах справи належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували, що громадянина було належним чином повідомлено про виклик до ТЦК, останній не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності. Постанова ТЦК була скасована, а провадження у справі закрите.
Якщо немає інших доказів вручення повістки ТЦК, то протокол та постанова ТЦК не можуть слугувати єдиними доказами оповіщення про необхідність з?явитись до ТЦК. На це вказав Другий апеляційний адміністративний суд у справі № 529/846/24. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб?єкта владних повноважень обов?язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17. 
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року по справі № 463/1352/16-а, в якій зазначив, що процесуальний обов?язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб?єкта владних повноважень. 
У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов?язана доводити свою невинуватість. 
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного спливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод. 
На підставі відповідної практики ЄСПЛ можна зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст. 6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд. 
В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів. 
Статтею 62 Конституції України передбачено, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не грунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. 
До того ж, в оскаржуваній постанові відповідачем не конкретизовано, яких саме даних позивача недостатньо, що зумовило необхідність його виклику для уточнення військово-облікових даних.
Згідно із Указом Президента України № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року, у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час. 
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, громадяни зобов?язані: 
- з?являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов?язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов?язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов?язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; 
- надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; 
- проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров?я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. 
Згідно із ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов?язані з?явитися: 
- військовозобов?язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов?язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; 
- резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; 
- військовозобов?язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; ??
- військовозобов?язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; ??
- особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту,- за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. 
Інші військовозобов?язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов?язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження. 
Згідно із п.п. 1 п. 2 розд. ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-IX, громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов?язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв?язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані. 
Проте, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних та резервістів», Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов?язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України. 
Основним завданням Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов?язаних резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних та резервістів». 
Відповідно до ч. 8 ст. 5 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних та резервістів», органами ведення Реєстру є районні (об?єднані районні), міські (районні у місті, об?єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. 
Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних та резервістів», до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: персональні дані призовників, військовозобов?язаних та резервістів; службові дані призовників, військовозобов?язаних та резервістів. 
До персональних даних призовника, військовозобов?язаного та резервіста належать, зокрема: місце проживання та місце перебування; відомості про сімейний стан особи та членів її сім?ї (прізвище, ім?я, по батькові (за наявності), а також дітей); відомості про зайнятість (код ЄДРПОУ та місцезнаходження підприємства, установи, організації, місце роботи, посада, стаж роботи) (ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний рестр призовників, військовозобов?язаних та резервістів»). 
Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних та резервістів», для формування бази даних Реєстру Центральна виборча комісія, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подають шляхом електронної взаємодії Держателю Реєстру відомості, передбачені статтею 7 цього Закону, стосовно усіх громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік (приписці до призовних дільниць) відповідно до статті 14 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», віком до 60 років. 
Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов?язаних : та резервістів», актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно- комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та остаточне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з наданням ефективного захисту прав. свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушеного з боку суб?єктів владних повноважень. 
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності України; 2) з використанням повторення з наданням, з якою це повноваження надано; 3) обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх основних, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. 
Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів (в подальшому Порядок № 1487). 
Порядком № 1487 передбачено перелік державних органів, від яких органи ведення Реєстру одержують в електронному вигляді персональні відомості призовників, військовозобов?язаних та резервістів. 
Електронна інформаційна взаємодія, у тому числі надання відповідних відомостей, між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною, здійснюється відповідно до законів України «Про публічні електронні реєстри», «Про розвідку» та в порядку, визначеному Держателем Реєстру спільно з відповідним державним органом. 
Так, згідно інформації з додатку «Резерв+», позивачем було уточнено дані вчасно, ІНФОРМАЦІЯ_6 на підставі рішення ВЛК від 03.03.2022 року визнаний непридатним з виключенням з військового обліку, номер в реєстрі Оберіг 291220221379948000019. 
Відповідачем не зазначено в постанові про адміністративне правопорушення, для чого саме викликається особа, визнана непридатною з виключенням з військової служби. При цьому, обставин, які підтверджують неможливість отримання відповідачем відомостей щодо персональних даних позивача у спосіб, установлений у примітці до ст. 210 КУпАП, також не вказано. 
Відтак, не надання доказів неможливості отримання з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов?язаних та резервістів персональних даних ОСОБА_1 - особи, визнаною непридатним з виключенням з військового обліку, відповідно до Примітки ст. 210 КУпАП свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП. 
Дана правова позиція в аналогічній справі, викладена колегією суддів Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі № 541/1070/25. 
Отже, факт вчинення позивачем правопорушення, а саме: порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, належними та допустимими доказами відповідачем не підтверджено. 
Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі, пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. 
Отже, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб?єкта владних повноважень обов?язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. 
Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо надання достатніх та належних доказів в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, викладеним у постанові від 23.10.2019 року у справі № 357/10134/17 (провадження № К/9901/32368/18). 
Вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не грунтуватись на припущеннях, в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 14 лютого 2008 року у справі Кобець проти України зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. 
Таким чином, відповідачем допущено неповноту розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, а оскаржувана постанова, прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, у зв?язку з чим підлягає скасуванню, а провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн, суд зазначає наступне.
Частинами 1, 2 ст.132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною 1 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із п.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Зазначене відповідає алгоритму дій викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18.
Представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано копію ордеру на надання правничої допомоги № 2503 від 25.03.2026 року (а.с. 23).
В свою чергу, суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №61-3416св18.
Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
Разом з тим, частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.
Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. При цьому суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі №360/3764/18, за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
В постанові від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 30 000,00 грн є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору та складності справи.
Таким чином, враховуючи викладене, категорію справи та те, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, без необхідності надання додаткових доказів, суд вважає за можливе присудити на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 5 000,00 грн. Саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є пропорційним до предмета спору.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 210, 235, 245, 247, 251, 254, 255, 280, 287 КУпАП, ст. ст. 42, 43, 77, 242-246, 286 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити. 
Визнати протиправною та скасувати постанову № 1157 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, прийняту 08.09.2025 року стосовно ОСОБА_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 665,60 грн, за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 998,40 грн та отримання професійної правової допомоги на суму 5 000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_11 , адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Суддя         М.І.Буткевич