Справа № 607/6287/26
Провадження № 2/604/404/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року селище Підволочиськ 
Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Сіянко В.М.,
за участю секретаря судового засідання Феньо О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в селищі Підволочиськ цивільну справу за позовом Товариства обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
у с т а н о в и в:
23 березня 2026 року ТОВ «ФК» «Позика» звернулось до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2026 року цивільну справу №607/6287/26 передано на розгляд до Підволочиського районного суду Тернопільської області.
21 квітня 2026 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшла цивільна справа №607/6287/26 за позовом ТОВ «ФК» «Позика» до ОСОБА_1 стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідачка неналежним чином виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 17000,00грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, на неналежне виконанням відповідачкою умов Договору про надання фінансового кредиту №65788398 укладеного між ТОВ "Фінансова компанія "Ірбіс" та ОСОБА_1 , шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивач вказує, що ТОВ "Фінансова компанія "Ірбіс", свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, та надало відповідачці кредит у розмірі 5000грн шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта, стоком 90 днів, з пільговою процентною ставкою (знижка), яка діє 30 календарних днів у розмірі 2% та із стандартною процента ставка, яка діє потягом 60 календарних днів у розмірі 3% . За умовами договору клієнт обов`язується повністю повернути Кредит та сплатити відсотки, що були нараховані за Кредитом до 06.04.2022 року. Однак за твердженням позивача, ОСОБА_1 не повернула отримані кредитні кошти та не сплатила проценти за користування кредитними коштами, а тому виникла заборгованість у загальному розмірі 17000грн.
Крім того, зазначає, що 01 вересня 2025 року між ТОВ "Фінансова компанія "Ірбіс" та ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" було укладено Договір факторингу N 01092025/1, згідно якого воно відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором.
За розрахунками позивача станом на 01.09.2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки за вказаним Кредитним договором становить 17000,00гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 5000 грн. та заборгованість за нарахованими процентами у сумі 12000 грн.
Відповідачка ОСОБА_1 на користь нового кредитора ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" жодних платежів станом на 23.03.2026 року (дата звернення з позовом до суду) не здійснила. Оскільки відповідачка добровільно не сплатила суму боргу за кредитом, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №65788398 від 06.01.2022 у загальному розмірі 17000грн, з яких: заборгованість по тілу - 5000 грн. та заборгованість по відсотках –12000грн, а також в порядку розподілу судових витрат стягнути судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500грн. 
Ухвалою судді Підволочиського районного суду Тернопільської області від 23 квітня 2026 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Справу розглянуто згідно ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності представника позивача, який в поданій до суду заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.
Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, правом на подання відзиву не скористалась.
14 травня 2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява, відповідно до якої остання просить проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає частково, не погоджується з розміром нарахованих позивачем відсотків за користування кредитом, які просить зменшити враховуючи її складне фінансове положення, втрату годувальника та перебування на вихованні неповнолітньої дитини. Одночасно просить зменшити витрати заявлені позивачем на професійну правничу допомогу. 
Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.223 ЦПК України не вбачається.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку.
За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір є кредитним договором.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 січня 2022 року між Товариством обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "ІРБІС" ( надалі Товариство ) та ОСОБА_1 ( надалі Клієнт або відповідач) укладено Договір про надання фінансового кредиту № 65788398 (надалі-Кредитний договір N 65788398) шляхом розміщення товариством тексту договору в онлайн-системі на власному вебсайті, що є публічною пропозицією (офертою) укласти договір відповідно до ст. 634 ЦК України та ст. 10, 11 Закону України "Про електронну комерцію" та акцептування його позичальником. Вказаний кредитний договір підписаний відповідача електронним підписом 751328.
Відповідно до умов вказаного Кредитного договору N 65788398, Товариство надає Кредит Клієнту у розмірі 5000 грн., з оплатою по процентній ставці, що вираховується в наведеному графіку згідно п. 3.2 цього Договору, а Клієнт зобов`язується повернути Кредит та сплатити передбачені цим Договором проценти у строки та на умовах даного Договору. ( п. 3.1 . Договору ).
Згідно з п. 3.2. Графік (порядок та умови надання кредиту). За користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству стандартну процентну ставку у розмірі 3 %. Стандартна процентна ставка застосовується у межах строку, визначеного у п. 4.2. цього Договору та у межах нового стандартного періоду строку кредитування, якщо відбулось продовження строку кредитування за ініціативою Клієнта. При цьому, Клієнт може скористуватись Пільговим періодом та отримати пільгову процентну ставку (знижку) на умовах, визначених в п. п. 3.2.1, 3.2.2. п. 3.2. цього Договору пільговий період 30 календарних днів з 06.01.2022 по 05.02.2022 пільгова процентна ставка (знижка) 2 % (п. 3.2.1. п. 3.2. Договору); стандартний період 60 календарних днів з 06.02.2022 по 06.04.2022 стандартна процента ставка 3 % (п. 3.2.2. п. 3.2. Договору.)
За умовами п.4.1. та п.4.2. Кредитного договору N 65788398, видача (надання) Товариством Кредиту Клієнту за цим Договором проводиться протягом трьох операційних банківських дні з моменту укладення цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжної картки, реквізити якої зазначені Клієнтом у Особистому кабінеті, та, яка визначена Клієнтом у якості Основної платіжної картки. Клієнт зобов`язується повністю повернути Кредит та сплатити відсотки, що були нараховані за Кредитом до 06.04.2022 року (далі за текстом – «строк кредитування») шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок Товариства.
Умовами договору передбачено, серед іншого, зокрема, що Клієнт зобов`язаний: п.7.2.1. повністю повернути Кредит відповідно до пункту 4.2 цього Договору; п.7.2.2. використовувати Кредит відповідно до його мети згідно пункту 3.4 цього Договору; п. 7.2.3. сплачувати Товариству проценти за користування Кредитом відповідно до пунктів 3.1, 3.2 цього Договору.
Згідно п.13.1. та п.13.2. Кредитного договору N 65788398, цей Договір є електронним договором у розумінні Закону України "Про електронну комерцію", оформленим в електронній формі, складений українською мовою та має повну юридичну силу. Цей Договір підписано з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, використання якого допускає Закон України "Про електронну комерцію".
Додаток N 1 до цього договору є невід`ємною частиною цього договору та укладається разом із договором (п. 13.14 кредитного договору).
Також, ОСОБА_1 підписано унікальним ідентифікатором 751328 Додаток N 1 до договору про надання фінансового кредиту N 65788398 від 06.01.2022 року, який містить графік погашення боргу, а саме таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит в якій зазначено кількість днів у розрахунковому періоді, що становить 90 днів, сума кредиту – 5000,00 грн. проценти за користування кредитом -12000,00 грн. реальна річна процентна ставка – 41149,62%, загальна вартість кредиту -17000грн. Даний графік є примірним.
Відповідно до довідки про ідентифікацію клієнта ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс", акцепт оферти позичальником ОСОБА_1 для укладення договору N 65788398 підписано унікальним ідентифікатором 751328, номер карти/маска карти: НОМЕР_1 .
На підтвердження факту перерахування коштів відповідачу за кредитним договором, позивачем додано листа ТОВ "Універсальні Платіжні Рішення" вих N3152_251021113643 від 21.10.2025, зі змісту якого встановлено судом , що між ТОВ "Універсальні Платіжні Рішення" та ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс" укладено договір на переказ коштів. Відповідно до вказаного договору: 06.01.2022 було успішно перераховано кошти, в сумі 5000 грн., маска карти НОМЕР_1 , призначення платежу: Зарахування 5000 грн., на карту НОМЕР_1 .
Таким чином, ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс" свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 5000,00 грн.
В свою чергу, в порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов`язання не виконала, у встановлений строк кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на дату подання позову становить 17000грн.
Водночас ОСОБА_1 не надано виписки з особового рахунку за картковим рахунком НОМЕР_1 на спростування обставин отримання 06.01.2022 кредиту в сумі 5000грн.
Судом враховано, що поданому 14.03.2026 клопотанні, відповідачка не заперечує факт укладання Кредитного договору N 65788398 та отримання кредитних коштів у розмірі 5000грн. З поданого клопотання встановлено, що ОСОБА_1 не погоджується з нарахованими позивачем відсотками за користування кредитом, які просить зменшити та врахувати обставини викладені у поданому клопотанні. 
Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачкою обов`язку за укладеним між ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс та ОСОБА_1 Кредитного договору№ 65788398 з повернення кредиту.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №65788398, станом на 01.09.2025 за ОСОБА_1 обліковується заборгованість по кредиту у розмірі 17000грн, яка складається з наступного: основний борг – 5000грн, заборгованості по відсоткам – 12000грн.
Відповідачем надані позивачем розрахунки не спростовано, контррозрахунку не надано.
Судом також встановлено, що між ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс" та позивачем ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" укладено Договір факторингу N 01092025/1, відповідно до якого ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс" зобов`язується відступити ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" права вимоги зазначені в реєстрі прав вимог, а ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" зобов`язується сплатити ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс" суму фінансування визначену договором.
Надана копія договору факторингу № 01092025/1 містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта - ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс до Фактора - ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" .
Згідно акту прийому передачі реєстру боржників від 01.09.2025 року за договором факторингу №01092025/1, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр прав вимог за кількістю 25419. 
Згідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 01092025/1 від 01.09.2025, ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" набуло права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №65788398 від 06.01.2022 у загальному розмірі 17000,00грн, з яких: 5000грн сума заборгованості основного боргу за кредитом, 12000,00грн сума заборгованості за нарахованими процентами.
Поряд з цим позивачем додано платіжну інструкцію №6054383 від 02.09.2025 за якими ТОВ "Фінансова Компанія "Позика" перерахувало ТОВ "Фінансова Компанія "Ірбіс» грошові кошти, призначенням платежу оплата суми фінансування за Договором факторингу №01092025/1 від 01.09.2025.
Відтак на підставі укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія "Ірбіс» та ТОВ "Фінансова Компанія "Позика» Договору факторингу №01092025/1 від 01.09.2025до позивача перейшло право вимоги за договором №65788398 від 06.01.2022 до відповідача ОСОБА_1 
Таким чином судом встановлено, що всупереч умовам Договору, відповідачка належним чином не виконувала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки та ТОВ «Фінансова Компанія «Позика», ні на рахунки попереднього кредитора.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)
Абзац другий частини 2статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Сторони домовилися, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Таким чином, Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що саме Договором оферти визначається технологію (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони.
Відповідно до ч. 1ст.1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч. 2ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 12 Закону "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання в тому числі "електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (абз. 3 ч. 1 ст. 12). У свою чергу згідно з визначенням одноразового ідентифікатора, наведеного у п. 6 ч. 1ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Саме у такий спосіб було підписано Договір про надання фінансового кредиту № 65788398 від 06.01.2022.
З досліджених доказів судом встановлено, що 06.01.2022 року між ТОВ «Фінансова Компанія "Ірбіс» (кредитодавець) і ОСОБА_1 (позичальник), було укладено електронний договір про надання фінансового кредиту № 65788398, у формі електронного документу, який було підписано з використанням одноразового ідентифікатора (одноразового паролю) 751328 , на підставі якого відповідачкою був отриманий кредит у розмірі 5000грн шляхом перерахування на його банківський рахунок (банківська картка) № НОМЕР_1 , строком кредитування – 90 днів, дата повернення 06.04.2022, з процентною ставкою 2% в день – пільговий період 30днів та з процентною ставкою 3% в день – стандартний період 60днів. 
Таким чином, без реєстрації на сайті товариства та заповнення форми, отримання смс-повідомлення, а також без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова Компанія "Ірбіс» не був би укладений.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
При цьому спірний договір, укладений між відповідачем та ТОВ «Фінансова Компанія "Ірбіс в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень статті 204ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину.
Матеріали справи не містять і заявник не надав суду доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору
Згідно з абз. 2 ч. 2ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Враховуючи вказане та те, що відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд приходить до висновку, що між сторонами склались договірні правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 530ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
З урахуванням наведеного, встановивши факт укладення між ОСОБА_1 та первісним кредитором ТОВ «Фінансова Компанія "Ірбіс» договору про надання фінансового кредиту № 65788398, факт отримання відповідачем коштів за вказаним договором та їх неповернення у відповідності до умов вказаного договору у строки, визначені сторонами, та факт переходу права вимоги за цим договором до позивача ТОВ "Фінансова Компанія "Позика, - суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова Компанія "Позика суми заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5000грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованість за нарахованим процентам у розмірі 12000 грн, суд дійшов наступного висновку.
Позивачем до матеріалів справи додано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зокрема щодо нарахованих відсотків за договором про надання фінансового кредиту № 65788398 станом на 01.09.2025, згідно якого заборгованість за відсотками становить – 12000 грн. 
У поданій 14.05.2026 заяві, відповідачка вказала про скрутне фінансове становище, втрату чоловіка, який був годувальником в сім`ї, відсутність постійного заробітку та перебуванні на її повному утриманні та виховані неповнолітньої дитини. 
Водночас, суд вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами.
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
У пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість по тілу кредиту за кредитними договорами становить 5000грн, натомість заявлені позивачем відсотки за користування кредитом, згідно розрахунку заборгованості, становлять 12000 грн, тому з огляду на вищевикладене та з метою забезпечення відповідності заявленого позивачем до стягнення розмір заборгованості засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд вважає за необхідне розмір процентів за договором про надання фінансового кредиту № 65788398 від 06.01.2022 зменшити з 12000 грн до 6000грн.
Таким чином, з урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Позика» заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 6000грн, в стягнені іншої частини заборгованості слід відмовити. 
За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Позика»» заборгованість за про надання фінансового кредиту № 65788398 від 06.01.2022 у загальному розмірі 11000грн, з яких 5000грн заборгованість по тілу кредиту та 6000грн заборгованість по нарахованим процентам, в іншій частині вимоги позивача про стягнення 6000грн. відсотків слід відмовити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує таке.
У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, в. ч. витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5500 грн.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу
Також, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частин 3 ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правничої допомоги №39493634/03 від 02.01.2026, Додаткову угоду №65788398 від 16.02.2026 до Договору про надання правничої допомоги №39493634/03 від 02.01.2026, Детальний опис наданих послуг на суму 5500,00 грн., Акт надання правової допомоги від 02.01.2026 на суму 5500,00 грн..
Отже матеріалами справи дійсно підтверджується факт надання адвокатом Горобей Р.Г. правничої допомоги ТОВ «Фінансова Компанія «Позика».
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13.03.2025 по справі N 275/150/22 вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Відповідач ОСОБА_1 надала суду заяву, у якій просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу, вважала, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн. є завищеними, тому просила зменшити розмір витрат на правову допомогу. Також просила врахувати, що на її вихованні та утриманні перебуває неповнолітня дитина, відсутність постійного заробітку та втрату годувальника. Разом з тим, ОСОБА_1 , доказів того, що остання перебуває в скрутному матеріальному становищі суду не надано
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Відповідачем не доведено не співмірності витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем, а посилання на незначну складність справи не може бути підставою для відмови позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, тому клопотання ОСОБА_1 , не підлягає до задоволення.
За вказаних обставин, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім витрати на правову допомогу у сумі 3575грн (5500х65%/100%), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог
Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що позивач поніс судові витрати, у виді сплати судового збору в сумі 2662.40 грн. 
Позовні вимоги задоволено на 65% (11000 грн /17000грн. х 100%). 
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1730,56 грн (2662.40 грн х 65% / 100 %) судового збору
Керуючись ст.ст. 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд -
у х в а л и в :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково .
Стягнути з  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Позика" ( Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, ЄДРПОУ 39493634, IBAN: НОМЕР_3 в ПуАТ «КБ «АКОРД БАНК», МФО: 380634) заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 65788398 від 06.01.2022 у загальному розмірі 11000 (одинадцять тисяч гривень 00 копійок), яка складається з : заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5000(п`ять тисяч гривень 00 копійок) та заборгованості по нарахованим процентам у розмірі 6000( шість тисяч гривень 00 копійок ), а також суму судового збору в розмірі 1730,56 ( одна тисяча сімсот тридцять гривень 56 копійок) та суму  витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3575( три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять гривень 00 копійок), а всього 16305,56 (шістнадцять тисяч триста п`ять гривень 56 копійок). 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення проголошено 14 травня 2026 року

Суддя В.М. Сіянко