Справа № 700/839/25 
Провадження № 2/700/29/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого - судді: Пічкура С.Д.,
за участю секретаря судового засідання: Сипченко І.І.,
представника позивача: Олійник Н.О., позивача: ОСОБА_1 ,
відповідачки: ОСОБА_2. (в режимі відеоконференції),
представника відповідачки: Сметанікова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Лисянка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Олійник Наталія Олександрівна до ОСОБА_2 , представник відповідача - адвокат Сметаніков Андрій Васильович, треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Бужанської сільської ради, Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Бужанської сільської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

установив:
Позивач, в особі представника - адвоката Олійник Наталії Олександрівни звернувся до суду із міненим позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Бужанської сільської ради, Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Бужанської сільської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та зняття з реєстрації місця проживання.
Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 15.05.2013 року справа №700/427/13-ц шлюб було розірвано.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 20.11.2015 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання меншого сина у розмірі частини з усіх видів заробітку.
Починаючи з початку 2025 року діти постійно проживають з позивачем, перебувають на на його утриманні. Відповідачка виїхала за кордон, фактично з дітьми не проживає, не бере участі в іх вихованні та утриманні. Діти зареєстровані та проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу. Відповідачка формально зареєстрована в цьому будинку, проте фактично не проживає. В зв`язку з цим необхідно юридично закріпити місце поживання дітей з батьком, та зняти відповідачку з реєстраційного обліку.
Позивач просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з її фактичним вибуттям та непроживанням у вказаному житловому приміщенні.
Відповідачка, пред`явлений до неї позов не визнала. Представником відповідача-адвокатом Сметаніковим Андрієм Васильовичем направлено відзив, в якому просить відмовити в позові ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зокрема зазначає, що вимога про стягнення аліментів на утримання сина не може бути задоволена, оскільки аліменти на утримання сина ОСОБА_1 не стягуються і позивачем не надано таких доказів. Вимога щодо зняття відповідачки з реєстрації місця проживання не може бути задоволена через обраний позивачем неналежний спосіб захисту свого права. Вимога про визначення місця проживання малолітнього сина є необґрунтованою, з огляду на те, що зазначені позивачем фактичні обставини не відповідають дійсності та спростовуються дказами наданими відповідачкою. 
До відзиву додано квитанції про здійснення відповідачкою щомісяця з моменту виїзду до Республіки Польщі переказів коштів на ім`я дочки ОСОБА_3 , а також оплату комунальних платежів. 
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 06.02.2026 року справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 24.03.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. 
В судовому засіданні відповідачка та представник відповідачки, пред`явлений позов не визнали та заперечували про ти його задоволення. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Бужанської сільської ради надіслали клопотання, в якому просять розгляд справи провести без їх участі. 
У судовому засіданні представник органу опіки та піклування підтримала наданий висновок, але зауважила, що він не є обов`язковим для суду.

Вислухавши учасників судового розгляду та пояснення дитини, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи судом встановлено, що з 18.10.2007 року по 27.05.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по Калуському району Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №28. 
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 15.05.2013 року справа №700/427/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 22 липня 2019 року.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 20.11.2015 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.11.2015 і до досягнення дитиною повноліття.
Сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Підмихайлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області 10.12.2007р., про що зроблено актовий запис №31.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно Лисянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 29.11.2023р., про що зроблено актовий запис №57.
Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають разом зі своїм батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Кам`янобрідського старостинського округу Виконавчого комітету Бужанської сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 14.07.2025 №1-105К, витягами з реєстрації територіальної громади №2025/011705133 від 18.08.2025, №2025/011875604 від 20.08.2025, №2025/011876197 від 20.08.2025, а також відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданих Виконавчим комітетом Бужанської сільської ради від 25.08.2025 №512/03-27.
Згідно довідки-характеристики, виданої старостою Кам`янобрідського старостинського округу від 14.07.2025 №1-22, ОСОБА_1 проживає у власному будинку разом з дочкою ОСОБА_3 , 2007 р.н. та сином ОСОБА_4 , 2015 р.н. Матеріально-побутові умови проживання сім`ї добрі. Функції грошового забезпечення виконує батько, він займається вихованням дітей, стежить за їх успішністю, за побутовими умовами, цікавиться життям дітей та морально підтримує їх. ОСОБА_2 довгий час перебуває за кордоном і на даний час участі у вихованні дітей не бере.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок загальною площею 61,4 кв.м., розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Бужанської сільської ради від 20.10.2025 №121 затверджено висновок органу опіки та піклування Бужанської сільської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .
З висновку встановлено, що спільні діти колишнього подружжя: ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09.10.2025 року, складеним начальником Служби у справах дітей та фахівцями із соціальної роботи ЦСП Бужанської сільської ради, умови проживання сім`ї задовільні. Кімнати облаштовані необхідними меблями, в помешканні є необхідні побутові електроприлади, різностатеві діти мають окремі спальні місця в різних кімнатах, діти мають спільний для них куточок школяра: стіл, стільці, поличку для шкільного приладдя, доступ до інтернет-зв`язку. Одягом і взуттям, особистими речами, засобами гігієни, продуктами харчування діти забезпечені. Будинок, в якому проживають та зареєстровані діти належить на приватній власності їх батькові.
Неповнолітня дочка ОСОБА_3 є студенткою ІІІ курсу відділу хорового диригування КЗФПО «Уманський обласний музичний фаховий коледж ім.П.Д.Демуцького Черкаської обласної ради» денної державної форми навчання.
Малолітній син ОСОБА_5 є учнем 5 класу ОЗЗСО «Бужанський ліцей Бужанської сільської ради Звенигородського району Черкаської області». 
Батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу навчанню та вихованню дітей, контактує з вчителями та викладачами закладів, створює сприятливі умови для розвитку і навчання дітей.
Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , складеного фахівцями із соціальної роботи Бужанської сільської ради 13.10.2025 року, ОСОБА_1 спроможний виконувати обов`язки з виховання своїх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , утримувати їх та здійснювати догляд. 
Мати дітей ОСОБА_2 зареєстрована за місцем реєстрації колишнього чоловіка та дітей, проте за цією адресою не проживає та не з`являється. Місце її фактичного проживання невідоме, тому Служба у справах дітей не мала змоги викликати її на бесіду, на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті, отримати інформацію про її матеріальний стан, умови проживання, характеристику тощо.
Відповідно до ст.160 СКУ місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
ОСОБА_3 визначила своє місце проживання разом з батьком ОСОБА_1 , про що повідомила Службу у справах дітей письмовою заявою від 09.10.2025 року. ОСОБА_4 під час бесіди з начальником Служби у справах дітей висловив бажання проживати зі своїм батьком, оскільки з ним почуваються безпечно і комфортно, має з ним тісний емоційний зв`язок та змінювати місце проживання і проживати з матір`ю дитини не бажають. 
Провівши бесіду з дитиною - ОСОБА_4 у судовому засіданні, суд переконався у більш звичних та комфортних умовах проживання дитини з батьком.
Сам батько отримує не тільки пенсію, а й дохід від підсобного господарства та орендної плати від здачі в оренду земельну ділянку (пай), що підтверджується відповідними довідками.
Питання оподаткування його доходів не є предметом розгляду даної справи та компетенцією суду.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У статті 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Частинами 2,3 статті 160 Сімейного кодексу України зазначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з частинами 1, 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно з положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дітей спільно не проживають, право визначати місце проживання дітей залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. 
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). 
Місце проживання дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Згідно частин 1 та 3 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20) зазначено, що: «Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб».
У постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 754/1447/23 (провадження № 61-6119св24) Верховний Суд зазначив, що: « З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини».
Саме оцінивши в сукупності наявні у справі докази та вислухавши дитину у судовому засіданні, в інтересах останнього, суд вважає позов в частині визначення місця проживання дитини з батьком обгрунтованим.

Щодо вимоги про зняття відповідачки з реєстрації місця
проживання, суд зазначає наступне.
З метою досудового врегулювання спору та реалізації свого права як
власника житлового приміщення позивач звернувся до органу реєстрації -
Виконавчого комітету Бужанської сільської ради Звенигородського району
Черкаської області - із заявою про зняття відповідачки 
ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: 
АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду заяви органом реєстрації було прийнято
рішення про відмову у знятті відповідачки з реєстрації місця
проживання з мотивів неможливості її належного повідомлення у зв`язку з
перебуванням за межами України, що підтверджується листом Виконавчого
комітету Бужанської сільської ради від 05.11.2025 № 1-36.
Таким чином, позивачем було використано досудовий спосіб врегулювання, однак у зв`язку з відмовою уповноваженого органу та фактичним непроживанням відповідачки у спірному житловому приміщенні, між сторонами виник реальний спір про право користування житлом, який не може бути вирішений в адміністративному порядку та підлягає судовому розгляду.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
В судовому засіданні позивач не довів, що ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також те, яким чином еєстарція місця проживання відповідачки у його будинку перешкоджає здійснювати ним правомочності власника. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивач, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Виходячи з викладеного та керуючись статтями 5, 12, 13, 71, 74, 81, 142, 211, 258, 259, 263, 265, 273, ЦПК України, суд 
ухвалив:
Позов задовольнити частково.
Визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 з батьком, ОСОБА_1 за місцем його проживання.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 15 червня 2026 року.

Суддя С. Д. Пічкур