УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/3288/25 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого   Павицької Т.М.,
суддів   Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/3288/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути зі ОСОБА_2 заборгованість за договором позики №1 від 04.03.2019 в загальній сумі в гривнях, еквівалентній 291 306,68 дол США за комерційним курсом продажу долара США, встановленим АТ «Креді Агріколь Банк» на день виконання рішення суду, яка складається з: - суми основного боргу 36 750 доларів США; - пені за період з 05.04.2019 (наступний день після закінчення строку повернення позики) по 11.03.2020 (дата, що передує даті встановлення карантину) в сумі 251 370 доларів США; - 3 проценти річних за період з 05.04.2019 (наступний день після закінчення строку повернення позики) по 23.02.2022 (дата, що передує даті введення воєнного стану в Україні) в сумі 3 186,68 доларів США. Також просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29 700 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що 04.03.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №1, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошову суму в розмірі, еквівалентному 36 750 доларам США, що становить 992 250 грн. Відповідач зобов`язався повернути отриману ним суму позики до 04 квітня 2019 року. Проте, станом на теперішній час відповідачем не було виконане зобов`язання перед позивачем по поверненню позики. Зазначає, що відповідно до п.9 договору за прострочення виконання зобов`язань за договором відповідач виплачує пеню в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення. Вказує, що пеня за прострочення виконання зобов`язань за договором позики №1 від 04.03.2019 підлягає нарахуванню та стягненню з відповідача за період з 05.04.2019 по 11.03.2020 включно. У свою чергу три проценти річних на суму неповернутої заборгованості за договором позики №1 від 04.03.2019 підлягають нарахуванню та стягненню з відповідача за період з 05.04.2019 по 23.02.2022. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Заяву представника відповідача - ОСОБА_4 про відшкодування судових витрат задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5500 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що до позовної заяви була додана копія розписки від 04.03.2019, в свою чергу у відзиві на позовну заяву від 30.06.2025 відповідач не заперечував укладення договору позики №1 від 04.03.2019, отримання за ним грошових коштів від позивача та написання розписки від 04.03.2019. Зазначає, що позивач виконав вимогу суду та направив до суду оригінал договору позики №1 від 04.03.2019 та оригінал розписки від 04.03.2019 цінним листом з описом вкладення, проте, оригінал розписки від 04.03.2019 був загублений працівниками оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта». Нарахування пені в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення передбачено п. 9 договору позики №1 від 04.03.2019 і позивач нарахував її у відповідному розмірі керуючись таким правом, наданим йому договором та законом. При цьому позивачем були враховані періоди запровадження на території України карантину та воєнного стану, у яких нарахування неустойки заборонялось законом, тому за ці періоди її розрахунок позивачем не здійснювався. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2026 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Також просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 31 500 грн. 
20 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вказує, що стороною відповідача заперечується факт підписання договору позики та не укладення боргової розписки про отримання коштів згідно договору. В ході судового засідання проведеного 09.12.2025, оригінал розписки від 04.03.2019 позивачем суду надано не було у зв`язку із її відсутністю у конверті, про що складено відповідний акт відповідальних осіб канцелярії суду. Відтак, позивачем не доведено існування між сторонами у справі спірних боргових правовідносин за договором позики, виходячи із відсутності у позивача оригіналу розписки від 04.03.2019, на підставі якого може бути встановлено факт існування боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Зазначає, що позивач не лише не надав суду оригінал боргового документа (розписки), а й наявна у справі копія містить суттєві дефекти щодо суб`єктного складу учасників правовідносин. Оскільки у тексті розписки прізвище особи, яка нібито надала кошти, не збігається з прізвищем позивача ( ОСОБА_5 замість ОСОБА_6 ). Інших ідентифікаційних даних кредитора, таких як паспорті дані чи реєстраційний номер картки платника податків у розписці не зазначено. Це унеможливлює ідентифікацію позивача як належного кредитора у розумінні ст. ст. 512, 1046 ЦК України та свідчить про необґрунтованість претензій до відповідача.
Вказує, що позивач в порушення принципів розумності, справедливості, добросовісності цивільного судочинства та ділового обороту, вважаючи, що між ним та відповідачем існують спірні боргові правовідносини звертається до суду більше, ніж через 6 років з дати з якої має відбутись повернення боргу за договором (04.04.2019), що слід розцінювати як форму зловживання правом. Такими діями позивач штучно і навмисно збільшив загальну суму боргу за рахунок пені та 3% річних, що враховуючи майновий стан відповідача та його пенсійний вік, є надмірним і несправедливим тягарем. Подання позивачем позову, стягнення пені та 3% річних більше, ніж через 6 років з дати з якої має відбутись повернення боргу за договором, тобто з пропуском строку позовної давності визначеної ЦК України, є наслідком зловживання процесуальними правами, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Звертає увагу на те, що пунктом 19 договору позики від 04.03.2019 передбачено право позикодавця на притримання належного відповідачу автомобіля Land Rover Range Rover Sport (д.н.з. НОМЕР_1 ) як забезпечення виконання зобов`язання. Позивач та його представник, заявляючи вимоги про стягнення боргу, пені та 3% річних у повному обсязі, свідомо замовчують долю вказаного транспортного засобу та не враховують його вартість у загальному розрахунку заборгованості. Вказує, що заявлені у суді першої інстанції суми витрат на правову допомогу у розмірі 29 700 грн є неспівмірними з характером і обсягом наданих послуг.
Також, 20 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 надійшла заява про застосування строку позовної давності. Зазначає, що пунктом 2 договору №1 від 04.03.2019 встановлено, що позичальник зобов`язується повернути отриману ним суму позики в повному обсязі до 04.04.2019 включно. Враховуючи ст. 257 ЦКУ позовна давність щодо позовних вимог про стягнення основної суми боргу еквівалентної 36 750 дол США та суми 3% річних еквівалентної 3186,68 дол США строком у три роки розпочалась 05.04.2019 та завершилась 05.04.2022. Проте, представник позивача звернувся з позовом до суду лише 19.06.2025, що є підставою для відмови в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Також зазначає, що враховуючи п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦКУ позовна давність щодо позовних вимог про стягнення суми пені еквівалентної 251 370 дол США строком в один рік почалась 05.04.2019 та завершилась 05.04.2020, проте представник позивача звернувся з позовом до суду лише 19.06.2025, що також є підставою для відмови у позові в цій частині у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Позивач та його представник у позові не наводять поважні причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які б були зумовлені саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином та воєнним станом.
Крім того, 20 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 950 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 04.03.2019 в м. Києві між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №1, згідно якого ОСОБА_1 , позикодавець, передає у власність ОСОБА_2 , позичальнику, грошову суму в розмірі, еквівалентному 36 750 доларів США за курсом продажу, встановленому ПАТ «Креді Агріколь Банк», що становить 992 250 грн (п.1), які позичальник зобов`язався повернути отриману ним суму позику в повному обсязі до 04.04.2019 включно (п.2). 
Позика є безпроцентною та не пов`язана із здійсненням підприємницької діяльності (п. п. 3, 4). 
За прострочення виконання зобов`язань позичальник виплачує пеню в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення (п.9).
Зі змісту копії розписки від 04.03.2019 слідує, що в м. Києві 04.03.2019 ОСОБА_2 власноручно підтвердив, що «отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 36 750 доларів США за курсом продажу долара, встановленому ПАТ «Креді Агріколь Банк», що становить 999 600 грн., відповідно до договору позики №1 від 04.03.2019».
Судом першої інстанції було встановлено, що оригінал розписки про отримання грошових коштів, на яку посилається позивач як на доказ передання відповідачу суми позики, до матеріалів справи фактично не подано. Хоча в описі вкладення до поштового відправлення від 08.12.2025 зазначено наявність оригіналу розписки, під час розкриття конверта працівниками суду такий документ відсутній, про що складено відповідний акт, долучений до матеріалів справи.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обставини ненадання оригіналу розписки, попри твердження представника позивача про його направлення, не можуть бути усунені припущеннями або покладені на ризик відповідача, оскільки саме позивач несе процесуальний обов`язок належного підтвердження заявлених вимог. Крім того, невиконане зобов`язання за договором становить суму, еквівалентну 992 250 грн., тоді як заявлена до стягнення сума відповідальності перевищує 11 000 000 грн., що орієнтовно у 11 разів перевищує основний борг. Така різниця свідчить про очевидну диспропорцію між наслідками порушення грошового зобов`язання та заявленою мірою цивільно-правової відповідальності. Укладений сторонами договір позики підтверджує лише факт укладення такого договору, однак факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі 36 750 доларів США не доведений. Відсутність оригіналу розписки свідчить про відсутність боргового зобов`язання.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Щодо стягнення заборгованості за договором позики від 04.03.2019 в сумі 36 750 дол США.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18)).
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів виходить з того, що договір позики є реальним, так як є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18)).
Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №667/933/14-ц (провадження №61-472св18)).
У частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У справі, що переглядається встановлено, що 04.03.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №1, згідно якого ОСОБА_1 , позикодавець, передає у власність ОСОБА_2 , позичальнику, грошову суму в розмірі, еквівалентному 36 750 доларів США за курсом продажу, встановленому ПАТ «Креді Агріколь Банк», що становить 992 250 грн (п.1), які позичальник зобов`язався повернути отриману ним суму позику в повному обсязі до 04.04.2019 включно (п.2).
Вказане не заперечується сторонами у справі.
Оскільки грошові кошти відповідачем у визначені договором позики строки не повернуті, колегія суддів доходить висновку, що сума боргу в розмірі 36 750 дол США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Наведене вище узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеними у постанові від 06 квітня 2026 року у справі №368/1257/21 (провадження №61-16707сво24).
Колегія суддів враховує, що позичальник отримав грошові кошти у борг в іноземній валюті.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України – гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Правовий режим іноземної валюти на території України хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах: від 01 лютого 2023 року у справі №202/7130/20 (провадження №61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі №369/8122/21 (провадження №61-10799св23).
У справі, яка переглядається, встановлено, що сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті (долари США).
Позивач у позові просить стягнути борг у гривневому еквіваленті, а саме 1 541 662,50 грн.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (провадження №14-81цс24) зроблено наступний висновок: «якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення».
Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14).
Відтак, при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі еквівалентній 36 750 дол США за курсом НБУ на день виконання рішення.
Щодо стягнення 3% річних в сумі 3 186,68 дол США.
Згідно статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).
У постанові Верховного Суду України у справі №6-2311цс16 від 22 березня 2017 року зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18).
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження №12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 (провадження №12-19гс25).
У позовній заяві стороною позивача було здійснено розрахунок 3% річних від суми боргу за період з 05 квітня 2019 року по 23 лютого 2022 року, відповідно до якого сума 3% річних складає 3 186,68 дол США.
Відповідач вказаний розрахунок не оспорював, а тому вказана 3% річних в розмірі еквівалентній 3 186,68 дол США за курсом НБУ на день виконання рішення підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення пені в сумі 251 370 дол США.
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі №758/16162/19 про стягнення заборгованості за договором позики зазначено, що:
«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18, зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18)». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження №14-465цс18, від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, провадження №14-64цс19, від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц, провадження №14-360цс19, вказано, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Судом установлено, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року. Умовами договору позики, укладеного 01 серпня 2017 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником), передбачено зобов`язання ОСОБА_2 повернути позикодавцю борг до 30 травня 2018 року, а пеня нарахована позивачем після настання строку повернення позики. Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 01 серпня 2017 року, яка нарахована позикодавцем після настання строку платежу (повернення позики) - 30 травня 2018 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 серпня 2022 року у справі №754/16771/17, провадження №61-12636св21; від 02 серпня 2023 року у справі №758/13264/19, провадження №61-42св22. Наведена судова практика Верховного Суду щодо порядку обчислення пені є незмінною».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року у справі №463/3981/22 зроблено висновок, що: «у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. З аналізу наведених постанов Верховного Суду вбачається, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. Разом із тим, суди правильно вказали, що ОСОБА_1 позовних вимог до відповідачів про стягнення коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, не заявляв. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 463/4501/18 (провадження № 61-14778св19), від 08 січня 2025 року у справі №463/7183/22 (провадження №61-17598св23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Крім того, у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі №463/2517/22 (провадження №61-5646св24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання колегія суддів погодилася із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову, та вказала, що позивач по суті тлумачить норми матеріального права на власний розсуд, а наведені ним у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів про відмову в позові. Отже, практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною».
У справі, що переглядається встановлено, що при зверненні до суду позивач, крім іншого, просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 251 370 дол США, що в гривневому еквівалентні складає 10 544 971,50 грн.
У позовній заяві стороною позивача було здійснено розрахунок пені за період з 05 квітня 2019 року по 11 березня 2020 року.
Проте, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору, яка нарахована позикодавцем за період з 05 квітня 2019 року по 11 березня 2020 року, тобто після настання строку платежу (повернення позики) – 04 квітня 2019 року, оскільки така нарахована поза межами строку виконання зобов`язання, а в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому у вказаній позовній вимозі слід відмовити.
Щодо застосування строку позовної давності заявленої ОСОБА_2 .
Предметом позову у даній справі є стягнення боргу за договором позики від 04.03.2019, пені за період з 05 квітня 2019 року по 11 березня 2020 року та 3% річних обрахованих за період з 05 квітня 2019 року по 23 лютого 2022 року.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Встановлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі – Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі – Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257–259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі – Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав до 03 вересня 2025 року.
Підсумовуючи, колегія суддів зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року – на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився до 03 вересня 2025 року.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних колегією суддів обґрунтованих позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим до 03 вересня 2025 року (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних є обґрунтованим. 
Доводи відповідача про пропуск строку позовної давності спростовуються викладеними вище висновками.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
У постанові від 31 липня 2024 року у справі №916/2929/22 Верховний Суд наголосив на різниці між заявою про стягнення судових витрат та заявою про намір подати докази понесення судових витрат, про яку йдеться у частині 8 статті 129 ГПК України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 141 ЦПК України). У вказаній нормі йдеться не про заяву про стягнення витрат, а саме про те, що розмір цих витрат встановлюється на підставі доказів, поданих або до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, ключовим є те, коли саме особа, яка має намір стягнути судові витрати, подала до суду докази та які дії для цього вчинила.
Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:
- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №161/5317/18 (провадження №61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Разом з тим, відповідно до ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з постановою Верховний Суд від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження надання правової допомоги, позивачем до суду першої інстанції надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001928 від 26.05.2020, копію ордеру на надання правничої допомоги від 15.07.2025, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3556 від 22.09.2010.
Натомість до апеляційної скарги позивачем долучено: копію ордеру на надання правничої допомоги серії АА №1592458, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001928 від 26.05.2020, копію акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 26.02.2026, згідно якого правова допомога надана на загальну суму 10 000 грн., копію акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 20.06.2025, згідно якого правова допомога надана на загальну суму 11 500 грн., копія договору про надання правничої допомоги від 09.09.2024, копію переліку та вартості послуг правничої допомоги від 09.09.2024, копію договору про надання правничої допомоги від 03.06.2024, копію переліку та вартості послуг правничої допомоги від 03.06.2024.
Тобто під час розгляду справи судом першої інстанції відповідні докази подані стороною позивача не були.
У постанові Верховного суду від 08 квітня 2020 року у справі №278/1396/19 провадження №61-16587св19 зроблено наступний висновок: «Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву».
Таким чином, за встановлених у справі обставин колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем не дотримані вимоги процесуального закону щодо подання доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки до закінчення судових дебатів у справі заявник таких доказів не подав, про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не заявляв, відтак відсутні правові підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнутий з позивача на користь відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає принципам співмірності та розумності судових витрат і критерію реальності адвокатських витрат, а тому рішення у вказаній частині підлягає залишенню без змін.
Крім того, 20 квітня 2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 – Гаврилюка І.Д. надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції, у якому просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 10 950 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до клопотання долучено: копію ордеру на надання правничої допомоги від 06.01.2026, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 20.04.2026, згідно якого загальна вартість послуг складає 10 950 грн., копію акту отримання коштів за надані юридичні послуг від 20.04.2026 та копію квитанції про направлення копії клопотання представнику позивача ОСОБА_3 .
Також матеріали справи містять копію ордеру на надання правничої допомоги від 06.01.2026 та копію договору про надання правової допомоги від 06.01.2026.
Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10 950 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. 
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про стягнення з позивача на користь відповідача понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики №1 від 04.03.2019 в розмірі 36 750 дол США за курсом НБУ на день виконання рішення.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 3 186,68 дол США за курсом НБУ на день виконання рішення.
В решті позову відмовити.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правову допомогу залишити без змін.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 26 червня 2026 року.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді  Талько О. Б.

Шевчук А. М.