Іванівський районний суд Одеської області

Справа № 494/1687/22 
Провадження № 1-кп/499/6/26 

В И Р О К
Іменем України

25 травня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (далі також – прокурор), обвинуваченого ОСОБА_4 (далі також – обвинувачений, особа), захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 (далі також – захисник) розглянув у відкритому судовому засіданні, в залі суду, обвинувальний акт кримінального провадження № 12021162260000512 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Кубряки, Веселинівського району, Миколаївської області, який зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , не працевлаштованого, одруженого, який має вищу освіту, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 399 Кримінального кодексу України (далі також – КК),

У С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного доведеним та стаття (частини статті) КК, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа таке
1.1. Обвинувачений, 21 жовтня 2021 року, коли перебував у будинку АДРЕСА_1 (далі також – будинок):
– помітив поряд з будинком автомобіль «Volkswagen Tiguan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі також – автомобіль), за кермом якого перебував адвокат ОСОБА_6 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2399, видане Одеською обласною КДКА 02.10.2012) (далі також – потерпілий), з яким у нього неодноразово виникали суперечки щодо розподілу майна, між ним та громадянином ОСОБА_7 , якому потерпілий надає правову допомогу відповідно до умов договору від 06 травня 2020 року № 06/05/2020;
– за обізнаності, що потерпілий є представником ОСОБА_7 та надає йому правову допомогу, в нього виник умисел на умисне пошкодження належного потерпілому на праві власності автомобіля, через здійсненням ним адвокатської діяльності;
– з метою реалізації свого злочинного умислу, він умисно, протиправно, підійшов до автомобіля, в якому перебував потерпілий та завдав удар по лівій фарі, передньому бамперу автомобіля прикладом невстановленого в ході досудового розслідування предмету, схожого на мисливську рушницю, внаслідок чого здійснив їх пошкодження, що спричинило матеріальний збиток потерпілому в розмірі 16315 гривень 31 копійка.
За таких фактичних обставин особа обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 399 КК - умисне пошкодження майна, що належить представнику особи, у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.
2. Докази на підтвердження встановлених судом обставин такі
2.1. Обвинувачений показав таке: вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає в повному обсязі; ОСОБА_8 подав до поліції заяву, в який зазначив, що обвинувачений ніби то взяв у нього техніку; потерпілий надавав правову допомогу ОСОБА_8 ; не був особисто знайомий з потерпілим; просив уїхати потерпілого, який в автомобілі перебував біля будинку; потерпілий не повідомив, що він є представником ОСОБА_8 ; потерпілий не заходив на подвір`я; рушницю він втратив про що написав відповідну заяву; коли підходив до автомобіля, рушниці в нього не було; не розбивав фару автомобіля.
Потерпілий в судовому засіданні показав таке: особисто не був знайомий з обвинуваченим до подій, які трапилися 21 жовтня 2021 року, а лише спілкувався з ним телефоном; обвинувачений був обізнаний, що він є адвокатом та надає ОСОБА_8 правову допомогу щодо повернення боргу; в той день поліцейські проводили обшук на території будинку; натепер він продовжує надавати ОСОБА_8 правову допомогу; знаходився біля будинку, через проведення поліцейськими обшуку, з метою вилучення техніки, що належала ОСОБА_8 , з яким постійно підтримував зв`язок; перебував на вулиці, поруч з місцем, де проходили слідчі дії; ворота були відкриті і він все бачив; обвинувачений підійшов до автомобіля та розбив фару, предметом схожим на рушницю; згодом звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення.
Свідок ОСОБА_9 показав таке: 21 жовтня 2021 року був понятим під час проведення обшуку в будинку; потерпілого знає як адвоката ОСОБА_8 , оскільки на той час працював у ОСОБА_8 ; коли сидів на передньому пасажирському сидінні автомобіля бачив обвинуваченого, який кричав на потерпілого та предметом схожим на рушницю завдав удар по автомобілю, що належить потерпілому;
Свідок ОСОБА_10 показав таке: працює на посаді заступника начальника сектору кримінальної поліції Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі також – Березівський РВ); 21 жовтня 2021 року приїхав до будинку виконувати ухвалу про проведення обшуку; в будинку знаходились мати та батько обвинуваченого; неподалік будинку був потерпілий, який також хотів брати участь у проведенні обшуку; потерпілий перебував біля свого автомобіля на відстані 60 метрів від будинку; не бачив як обвинувачений з рушницею йде до автомобіля; обвинувачений висловлювався нецензурно в адресу потерпілого, було видно, що в них неприязні відносини; потерпілий представляв інтереси ОСОБА_8 .
Свідок ОСОБА_11 показав таке: у 2021 році працював на посаді помічника слідчого Березівського РВ; з березня 2022 року працює на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Березівського РВ; 21 жовтня 2021 року перебував біля будинку; потерпілий перебував на відстані 10-15 метрів від будинку; обвинувачений виражався нецензурно стосовно потерпілого; обвинувачений підійшов та завдав удар прикладом рушниці по фарі автомобіля.
Свідок ОСОБА_12 показала таке: в 2021 році працювала на посаді слідчого Березівського РВ; 21 жовтня 2021 року біля будинку обвинувачений мав конфлікт з потерпілим, проявляв до останнього агресію та вживав нецензурні слова; бачила як обвинувачений повертався з рушницею до будинку; батьки намагалися заспокоїти обвинуваченого; момент удару рушницею по автомобілю не бачила.
Свідок ОСОБА_13 показав таке: працює на посаді начальника сектору кадрового забезпечення Березівського РВ; 21 жовтня 2021 року біля будинку обвинувачений мав конфлікт з потерпілим; бачив рушницю в руках обвинуваченого; не бачив як обвинувачений пошкодив автомобіль потерпілого.
Свідок ОСОБА_14 показав таке: перебував на посаді начальника слідчого відділення Березівського РВ; 21 жовтня 2021 року під час проведення обшуку в будинку бачив обвинуваченого; потерпілий знаходився на вулиці; обвинувачений тримав в руках предмет схожий на рушницю; потерпілий був допущений до кримінального провадження; автомобіль потерпілого був пошкоджений.
2.2. Відомості про можливе вчинення кримінального правопорушення 28 жовтня 2021 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021162260000512, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 399 КК (том 1 а.с. 150).
06 травня 2020 року Адвокатське об`єднання «Сігна Лігал Груп» в особі потерпілого та ОСОБА_7 , уклали Договір №06/05/2020 про надання правової допомоги (далі також – Договір №06/05/2020, том 1, а.с 160-164). Відповідно до пункт 1.1 Договору №06/05/2020 об`єднання приймає на себе повноваження та зобов`язання надавати клієнту професійну правову (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, встановлених цим договором.
Ордер серії ОД №284834 від 21 жовтня 2021 року свідчить, що потерпілий на підставі Договору №06/05/2020 надає ОСОБА_7 правову допомогу у СВ Березівського РВП ГУНР в Одеській області (том 1, а.с. 159).
Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 свідчить, що автомобіль належить потерпілому (том 1, а.с. 165).
Висновок судової трасологічної експертизи №21-6603 від 02 грудня 2021 року свідчить, що: - механізм пошкодження передньої лівої фари у вигляді тріщин та пошкодження переднього бамперу у вигляді зчісування лакофарбового покриття на автомобілі марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 - це результат динамічного контакту (контактів) з їх поверхнею стороннього предмета, твердість матеріалу якого перевищує характеристики міцності матеріалу, з якого виготовлена фара та лакофарбове покриття автомобіля; - пошкодження передньої лівої фари у вигляді тріщин та пошкодження переднього бамперу у вигляді зчісування лакофарбового покриття на автомобілі марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 могли бути утворені, як у момент нанесення удару прикладом зброї, так і будь-яким іншим предметом, твердість матеріалу якого (яких) перевищує характеристики міцності матеріалу, з якого виготовлена фара та лакофарбове покриття автомобіля; - на поверхні нижньої частини кришки багажника автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 є пошкодження лакофарбового покриття у вигляді подряпин та нашарування речовини чорного кольору; - пошкодження лакофарбового покриття у вигляді подряпин та нашарування речовини чорного кольору на поверхні багажника на автомобілі марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 могли бути утворені, як у момент завдання удару взуттям людини, так і яким іншим предметом, забрудненим речовиною чорного кольору або пофарбованим у чорний колір, що володіє абразивними властивостями (том 1, а.с. 182-186).
21 жовтня 2021 року в будинку був проведений обшук (том 1, а.с. 190-192).
На фотографіях зафіксовано обвинуваченого біля автомобіля (том 2, а.с. а.с. 9-16).
На відеозаписах зафіксовані обставини конфлікту обвинуваченого з потерпілим, під час відтворення, яких сторони не заперечували щодо розуміння змісту висловлювань, які частково відбувалися російською мовою та зауважень з приводу правильності сприйняття змісту розмови не висловлювали, зокрема:
– відеозаписі «файл 20211021_172118» встановлений факт розмови, де на 12 секунді чути чоловічий голос та слова: «що ти робиш, їдь»; на 17-й секунді відеозапису з`являється чоловік який кричить: «швидко, вживає нецензурні слова, ти біля будинку мого, я сказав, ти біля будинку я сказав, давай знімай, знімай»; у відповідь чути слова чоловіка: «хвилиночку, я не у вас на території»; чоловік в темній куртці та темних штанах штовхає своєю правою рукою особу, яка проводить відео зйомку; на 30-й секунді відеозапису чоловік в куртці темного кольору та темних штанах повертається та йде в напрямку де знаходяться два трактора, неподалік видно службовий автомобіль марки ВАЗ з синіми номерами 1242; чоловік повертається в сторону особи, яка веде відеозапис, піднімає свою праву руку та погрозливо вигукує: «зараз …..»;
– на відеозаписі «20211021_180245»: літні чоловік та жінка, які перебувають біля зелених воріт за якими знаходиться домоволодіння, обоє голосно, одночасно, агресивно вигукують: слова жінки серед ненормативної лексики якої чути її слова: «чого ти тут стоїш, здохни, ти мавпа, ти не людина, мавпа»; слова чоловіка: «що ти знімаєш, шо ти знімаєш, шо ти тут стоїш, чо ти тут стоїш, не хоч на город піти, застрелитись»; чоловічий голос у відповідь: «я на дорозі стою, не хочу»; Літні чоловік та жінка разом говорять: «шо боїшся?», при тому літній чоловік відвертається та йде геть, жінка продовжує агресивно говорити, при тому стукає себе в груди кулаком своєї правої руки: « я клянуся що я тебе уб`ю, та вживає нецензурні слова, я тебе уб`ю, ти здохнеш як твій Бербер», та на тих словах вона повернулась і пішла в напрямку до воріт, продовжуючи викрикувати: «здохнеш, тебе рак сточить, сточить рак, я вам наклюну»; на 47 секунді з`являється автомобіль білого кольору, який рухається; на 57 секунді відеозапису з`являється чоловік в темній куртці та темних штанах, він йде в напрямку до особи, яка знімає відео, рукою закриває камеру, чути його голос: « я у двір хочу заїхати, я хочу заїхати у двір»; голос у відповідь: «я убираю, шо ти робиш»; видно бійку, помахи руками;
– на відеозаписі «20211021_180424»: на дорозі стоїть працівник поліції, біля нього молодий чоловік у темній куртці та синіх джинсах, на голові кепка темного кольору, за ними обома по різні сторони дороги знаходяться легкові автомобілі білого кольору; до авто зліва йде чоловік у темній куртці і темних штанях; працівник поліції йде до особи з відеокамерою; чути голос: «я забираю машину, він же не дає забрати; на 11 секунді до автомобіля НОМЕР_1 підходить молодий чоловік у темній куртці і синіх джинсах та кепці на голові темного кольору та завдає своєю правою ногою удар по кришці багажника автомобіля, повертається в сторону особи з відеокамерою та дивиться туди, чути його голос: «забирай»; молодий чоловік, який завдав удар по кришці багажника йде геть, особа з камерою сідає в автомобіль; біля автомобіля зі сторони водія, де знаходиться особа з камерою, з`являється чоловік в темній куртці і темних штанях, чути його голос: «швидше давай, на зону заїдеш»; на 35 секунді на відео з`являється панель приладів салону автомобіля, чути голос: «Берберу дзвони»; чоловік ззовні біля автомобіля в темній куртці та темних штанах повторює: «бистріше» і йде вперед від автомобіля; на 42 секунді автомобіль з відеокамерою від`їздить заднім ходом(том 2, а.с.17).
Висновок автотоварознавчої експертизи автомобіля №21-6604 від 13 грудня 2021 року свідчить, що: - вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 40757 гривень 17 копійок; - вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля становить 23873 гривні 80 копійок (том 2, а.с. 34-39).
Висновок транспортно-товарознавчої експертизи №22-3253 від 03 серпня 2022 року свідчить, що вартість відновлювального ремонту по усуненню пошкоджень передньої лівої фари та бамперу в лівій частині від фарою автомобіля становить 33198 гривень 68 копійок; - вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження передньої лівої фари та бамперу в лівій частині під фарою становить 16315 гривень 31 копійка; вартість відновлювального ремонту по усуненню пошкоджень задньої двері (кришки багажника становить 7558 гривень 49 копійок; - вартість матеріального збитку заподіяного внаслідок пошкодження задньої двері (кришки багажника становить 7558 гривень 49 копійок (том 2, а.с. 101-111).
Досудова доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, свідчить, що ризики вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюються як середні, а ризики небезпеки для суспільства, зокрема для окремих осіб, оцінюються як низькі, виправлення обвинуваченого можливе без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства (далі – Доповідь, том 1, а.с. 107-109).
2.3. Витяг з наказу начальника Головного управління Національної поліції України в Одеській області №147 о/с від 04 лютого 2021, свідчить, що ОСОБА_15 року з 04 лютого 2021 року переведено на посаду слідчої слідчого відділу Березівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі – наказ №147 о/с, том 4, а.с. 14).
3. Положення закону, якими суд керувався такі
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 1, 2 статті 50 КК).
Суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (пункту 3 частини 1 статті 65 КК).
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2 статті 65 КК).
4. Мотиви визнання особи винуватою та призначення покарання такі
4.1. Суд зазначає, що статтею 399 Кримінального кодексу України передбачено покарання за умисне знищення або пошкодження майна захисника чи представника. Основним безпосереднім об`єктом злочину є встановлений законом порядок здійснення правосуддя, який забезпечує діяльність захисника чи представника особи щодо надання ними правової допомоги. Додатковим обов`язковим його об`єктом виступає право власності, а додатковим факультативним – здоров`я, життя особи, громадський порядок, громадська безпека.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення полягає в знищенні (пошкодженні) майна, що вчиняється у зв`язку із законною діяльністю потерпілого щодо надання правової допомоги.
Мотивом вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 399 КК, може бути бажання припинити певні дії захисника чи представника особи або помста за їх діяльність. Водночас суб`єктивна сторона складу цього кримінального правопорушення не пов`язана з точною обізнаністю винного зі змістом тих повноважень, які в цей момент виконує потерпілий. Достатньо, щоб винний усвідомлював той факт, що захисник або представник особи здійснює свою діяльність.
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права в суспільстві необхідно окремо виділити превентивну дію, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини, громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних чи юридичних осіб.
4.2. Докази, які наведені в підпункті 2.1. пункту 2 цього вироку свідчать, що обвинувачений був обізнаний чи свідомо допускав, що потерпілий є адвокатом та надає правову допомогу ОСОБА_7 .
Суд вважає, що пошкодження майна спричинені діями обвинуваченого, оскільки це повністю узгоджується з висновками експерта, показаннями свідків, потерпілого, які вказали на обвинуваченого, як на особу, яка спричинив пошкодження автомобіля.
Суд не встановив обставин, які б викликали сумніви в щирості та достовірності показань свідків, показання яких є послідовними та співвідносяться між собою так і з даними висновків експерта та показаннями потерпілого, що особою, яка спричинив пошкодження автомобіля є саме обвинувачений.
Суд наголошує, що встановлені обставини не спростовані жодним іншим доказом, тому сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, притому, що інкриміноване правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним в його вчиненні.
Водночас сторона захисту не представила жодної іншої версії інкримінованої події, що могло бути підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Відтак поза розумним сумнівом, версія події, яку надало обвинувачення не спростована, та підтверджена фактами встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання обвинуваченого винним за пред`явленим обвинуваченням.
4.3. Суд зазначає, що не визнання обвинуваченим своєї винуватості по суті є способом захисту та наміром уникнути покарання.
4.4. Заразом суд зазначає, що під час судового розгляду захисник ОСОБА_16 подав клопотання від 10 квітня 2025 року та повторно 19 лютого 2026 року, за якими просив визнати недопустимими докази за кримінальним провадженням, з огляду на положення статті 89 КПК, оскільки досудове розслідування здійснювалося неуповноваженим слідчим, яка призначена на посаду з порушенням встановленого порядку (далі – клопотання, том 4, а.с. 11-12, а.с. 118-120).
Тож, зважаючи на приписи частини 1 статті 89 КПК суд вирішив клопотання під час оцінки допустимості доказів у нарадчій кімнаті, оскільки від результату розгляду клопотання залежало остаточне рішення в цьому кримінальному провадженні.
У контексті цього суд наголошує, що може визнати недопустимими доказами лише за умови, якщо призначення неуповноваженого слідчого призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання недопустимими доказами суд у кожному випадку повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.
Зважаючи на це необхідно зазначити, що за статтею 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відтак застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
Статтею 87 КПК визначено обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.
Тобто, законодавчо заборонено використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження.
Тому, вирішуючи питання про вплив можливих порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих в їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки могли «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Натомість, у клопотання про визнання всіх доказів сторони обвинувачення очевидно недопустимими захисник не зазначив, які саме конституційні права обвинуваченого були порушені, та як такі докази обмежили його в використанні таких прав.
Суд констатує, що наказ № 147 о/с не визнаний не чинним та не скасований, а Конституція України, положення національного законодавства та міжнародних договорів, що визначають стандарти справедливого розгляду в кримінальних справах, не передбачають права особи вимагати здійснення досудового розслідування певним слідчим.
Тому, сам факт здійснення досудового розслідування слідчим, яка на думку захисника є неуповноваженою особою, не призводить до звуження прав сторони захисту, та безпосередньо не впливає на зібрані докази та призводити до їх очевидної недопустимості, якщо тільки за даних конкретних обставин справи зазначене спричинило порушення конвенційних або конституційних прав і свобод людини. Зокрема захисник не мотивував, яким чином вчинення процесуальних дій та прийняття рішень конкретним слідчим могли сприяти ефективнішому здійсненню тих чи інших прав обвинуваченим або підвищити якість досудового розслідування і зібраних доказів.
Суд звертає увагу, що в розумінні пункту 2 частини третьої статті 87 КПК реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів.
Нормативна вимога проведення процесуальних дій, уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій насамперед особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений процесуальним законом спосіб.
Зокрема, слідчі підрозділи органів Національної поліції як органи досудового розслідування згідно з частиною першою статті 38, статті 40 КПК уповноважені починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, проводити слідчі (розшукові) та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, установлених КПК, і здійснювати інші повноваження, надані зазначеним нормативним актом. Згадані посадові особи несуть відповідальність за законність і своєчасність власних дій.
З урахуванням викладеного, неприпустимим є перебирання на себе процесуальних повноважень слідчого сторонніми особами або ж працівниками інших структурних підрозділів відповідного правоохоронного органу. Водночас слідчі слідчого відділу є посадовими особами, які наділені аналогічними правами, обов`язками й несуть однакову відповідальність за правомірність їх реалізації. Незалежно від персоналій, кожен зі слідчих діє в межах установленої законом процедури як уповноважений представник органу досудового розслідування.
Водночас суд зауважує, що об`єктом захисту за частиною першою статті 6 Конвенції є право людини на розгляд справи судом, установленим законом, як один із аспектів справедливості судового розгляду. Проте ні Європейська конвенція з прав людини, ні Конституція України, ані КПК не передбачають такого права підозрюваного, як право на розслідування кримінального провадження щодо нього слідчим, визначеним у певний спосіб. 
Тож, сам собою факт призначення слідчого з підстав та в спосіб визначений наказом № 147 о/с не призводить до істотного порушення будь-яких конвенційних, конституційних чи інших прав і свобод обвинуваченого або інших осіб.
4.5. Оскільки, зважаючи на аналіз доказів, суд встановив, що обвинувачений, 21 жовтня 2021 року, коли перебував біля будинку, за наведених у підпункті 1.1. пункту 1 цього вироку фактичних обставин умисно пошкодив автомобіль, що належить потерпілому, який є адвокатом, то вчинене ним діяння суд кваліфікує за частиною 1 статті 399 КК, як умисне пошкодження майна, що належить представнику особи, у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.
4.6. Суд зазначає, що дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд наголошує, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; у кожному конкретному випадку необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, зважаючи на цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість й достатність обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнає і Європейський суд з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За приписами статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами статті 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, яке має бути необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
4.7. Зважаючи на приписи статей 65-68 КК, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, встановив відсутність обставин що пом`якшують чи обтяжують покарання.
Суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, за якою орган пробації вважає, що ризики вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризики небезпеки для суспільства, зокрема для окремих осіб, оцінюються як низькі, а виправлення обвинуваченого можливе без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства (далі – доповідь, том 1, а.с. 106-110).
Суд враховує викладені вище обставини, доповідь, відомості про обвинуваченого як про особу, який: посередньо характеризується за місцем проживання; не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення; добровільно не відшкодував заподіяну шкоду потерпілому; не вибачився перед потерпілим; не розкаявся в скоєному; раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався; є особою з інвалідністю, яку отримав протягом розгляду справи; на обліку в лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває.
З урахуванням викладених вище обставин, враховуючи положення статті 65 КК про те, що особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що з метою досягнення цілей покарання, обвинуваченому необхідно призначити покарання за вчинене кримінальне правопорушення у виді штрафу в розмірі встановленому санкцією частини 1 статті 399 КК.
4.8. Приписи частини 2 статті 53 КК свідчать, що розмір штрафу суд визначає залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням майнового стану винного, в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.
Під час визначення розміру штрафу, суд враховує обставини кримінального правопорушення, зокрема те, що обвинувачений: не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення та не розкаявся в скоєному; заподіяну потерпілому шкоду добровільно не відшкодував та не вибачився перед ним, а також вік обвинуваченого, стан його здоров`я та спосіб його життя.
Тож, оцінюючи в сукупності встановлені та доведені в кримінальному провадженні обставини, що впливають на розмір заходу примусу, суд вважає за необхідне визначити обвинуваченому основне покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.
Суд переконаний, що, саме такий розмір штрафу відповідатиме принципам співмірності вчиненому, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
5. Мотиви щодо цивільного позову такі
5.1. 31 січня 2023 року потерпілий подав цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в якому просить стягнути з обвинуваченого на його користь завдані йому матеріальні збитки в розмірі 16315 гривень 31 копійку та моральну шкоду в розмірі 50000 гривень (далі також – цивільний позов).
Обвинувачений, захисник не подали до суду відзив на цивільний позов.
5.2. Потерпілий зазначив, що просить задовольнити цивільний позов.
Обвинувачений, захисник, кожен окремо, зазначили, що просять відмовити у задоволенні цивільного позову.
Прокурор зазначила, що приросить вирішити цивільний позов за розсудом суду.
5.3. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні (частина 2 статті 127 КПК).
Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (частина 1 статті 128 КПК).
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства (частина 4 статті 128 КПК).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання моральної шкоди іншій особі (частина 1, пункт 1, 3 частини 2 статті 11 ЦК).
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина 1, 2 статті 14 ЦК).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина 1, пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК).
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина 1 статті 1177 ЦК).
Якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі (частина 1 статті 1192 ЦК).
5.4. Розмір завданої потерпілому майнової шкоди, пов`язаної з пошкодженням передньої лівої фари та бамперу переднього в лівій частині під фарою, підтверджуються матеріалами кримінального провадження та висновком транспортно-товарознавчої експертизи №22-3253 від 03 серпня 2022 року (том 2, а.с. 101-111).
Тож, суд установив, що кримінальним правопорушенням потерпілому завдана майна шкода в заявленому ним розмірі, яка обвинуваченим до цього часу добровільно не відшкодована.
Тому, суд доходить висновку, щодо необхідності задоволення позову в цій частині, та необхідності стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого завдану майнову шкоду у розмірі 16315 гривень 31 копійка.
5.5. Суд зауважує, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку інших осіб завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
Також, зважаючи на положення статей 16, 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у всякому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Натомість, потерпілий не навів відповідні обґрунтування з яких міркувань ним була визначена сума відшкодування моральної (немайнової) шкоди саме в розмірі 50000 гривень.
За таких обставин, враховуючи характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, глибини душевних страждань потерпілого, засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає справедливим вимоги потерпілого про стягнення моральної шкоди задовольнити частково та стягнути з обвинуваченого на його користь 5000 гривень, а в іншій частині позову щодо стягнення моральної шкоди відмовити.
5.6. Розмір загальної суми, яку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого становить 21315 гривень 31 копійка (16315 гривень 31 копійка майнова шкода + 5000 гривень моральна шкода).
6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішує суд під час ухвалення вироку, та положення закону, якими керувався такі
6.1. Сторони не заявляли клопотань в порядку визначеному частиною 5, 9 статті 100 КПК, тому питання про долю речових доказів судом не вирішувалось, оскільки речові докази суду надані не були.
6.2. Процесуальні витрати за проведення судової трасологічної експертизи в розмірі 3432 гривні 20 копійок; судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 6864 гривні 40 копійок, судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 9060 гривень 96 копійок, а всього в загальному розмірі 19357 гривень 56 копійок необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави.
6.3. Суд зазначає, що стороною обвинувачення клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не заявлялися.
Керуючись статтями 368, 370, 374, 474, 475, 615 КПК, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 399 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.
Задовольнити частково цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_6 (місцезнаходження будинок АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошові кошти в загальному розмірі 21315 (двадцять одну тисячу триста п`ятнадцять) гривень 31 копійка.
Відмовити в задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди в розмірі 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в загальному розмірі 19357 (дев`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят сім) гривень 56 копійок.
Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення способом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, через Іванівський районний суд Одеської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку вручити (надіслати) учасникам судового провадження.

Суддя 	ОСОБА_17