РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
03 червня 2026 р.  Справа № 120/2228/26

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до: Відділення поліції №1 Жмеринського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Святого Миколая, 14, м. Бар, Жмеринський р-н, Вінницька обл., 23000)
про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Відділення поліції № 1 Жмеринського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо надання недостовірної інформації позивача на його запит від 19.01.2026 №26зі-2026; зобов`язання відповідача надати повну, точну та достовірну інформацію на запит позивача від 19.01.2026 №26зі-2026.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 19.01.2026 звернувся до відповідача із запитом на інформацію, який був зареєстрований того ж дня за №26зі-2026, у якому просив надати копії документів за період з 20.06.2025 по 14.11.2025 включно, що підтверджують отримання ним викликів (повісток) до слідчого для допиту як свідка у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020140000155. 20.01.2026 відповідач надіслав позивачеві відповідь на запит, до якої долучив копії документів (повісток, скріншотів), які, на думку відповідача, підтверджують направлення повісток на адресу електронної пошти позивача. Водночас документів, які б підтверджували саме отримання позивачем зазначених повісток, зокрема листів-повідомлень про їх одержання із зазначенням дати та часу, надано не було. Позивач вважає, що відповідач фактично надав відповідь не по суті запиту, оскільки запитувалася інформація щодо підтвердження отримання повісток, а не їх направлення. З огляду на положення ч. 2 ст. 136 КПК України та ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронна повістка вважається отриманою лише у разі підтвердження її одержання адресатом відповідним електронним листом. У разі ненадходження такого підтвердження електронний документ вважається неодержаним. Таким чином, на переконання позивача, єдиними документами, які можуть підтверджувати факт отримання ним повісток, є його власні електронні повідомлення про їх одержання із зазначенням часу та дати. Оскільки відповідач таких документів не надав, а натомість обмежився копіями документів про направлення повісток, позивач вважає, що йому було надано неповну та неточну інформацію. З урахуванням викладеного позивач вказує, що відповідач, надавши інформацію, яка не стосується суті запиту, фактично неправомірно відмовив у наданні публічної інформації, чим порушив вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Ухвалою суду від 02.03.2026 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
30.03.2026 за вх.№19956/26 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач вказує, що за результатами розгляду запиту позивача від 19.01.2026, в межах визначеного законом строку, на вказану ним електронну адресу направлено офіційну відповідь за вих. № 15338-2026 із додатками на 8 аркушах. Дані додатки містили копії чотирьох повісток про виклик та скріншоти електронної поштової скриньки слідчого, які підтверджують факт надсилання та отримання цих повісток позивачем, що має процесуальний статус заявника у кримінальному провадженні № 12025020140000155. Відповідач наголошує, що на виконання вимог ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» позивачу надано достовірну, точну та вичерпну інформацію, якою фактично володіє орган поліції та яка міститься в матеріалах провадження, а жодних інших документів щодо порушеного питання у розпорядника немає. З огляду на викладене відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
01.04.2026 за вх.№20558/26 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.
Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.
19.01.2026 позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію №26зі-2026,в якому просив надати якісні копії всіх його листів (повідомлень) за період з 20 червня по 14 листопада 2025 року, в яких він підтверджує отримання повісток про виклик для слідчого для допиту в якості свідка в кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025020140000155.
19.01.2026 відповідач надіслав позивачеві лист №15338-2026, до якого долучив копії повісток про виклик та підтвердження їх направлення адресату на електронну пошту.
Вважаючи, що відповідач фактично надав неповну та неточну інформацію на запит №26зі-2026, чим порушив вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та до інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13.01.2011 № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
За змістом ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI).
Приписами ч. 1-3 ст. 10 Закону №2939-VI кожна особа має право: 
1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;
2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;
3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;
4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;
5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
2. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
3. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Ст. 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
У п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
За змістом ч. 1, 4 та 5 ст. 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Положеннями ст. 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти. Законодавством визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.
Аналіз ст. 6 Закону № 2939-VI свідчить, що конфіденційна, таємна та службова інформації мають обмежений доступ.
При цьому таємною в розумінні ст. 8 Закону № 2939-VI визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.
З наведеного слід дійти висновку, що таємниця досудового розслідування віднесена Законом № 2939-VI до таємної інформації. Водночас стаття 8 зазначеного Закону врегульовує особливості порядку доступу до таємної інформації, який визначається цим Законом та спеціальними законами.
П. 5 ч. 1 ст.3 КПК України встановлено, що досудовим розслідуванням є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 1 ст. 221 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається.
Ч. 1 ст. 222 КПК України визначено, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
Ч. 2 ст. 214 КПК України передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.
За приписами ч. 3 ст. 290 КПК України відкриття матеріалів досудового розслідування, що містяться в інформаційно-телекомунікаційній системі досудового розслідування, здійснюється шляхом надання доступу до них або надання електронних копій таких матеріалів, засвідчених в установленому порядку.
Отже, інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано у кримінальному провадженні після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи.
Так, КПК України регламентує спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників кримінального провадження з інформацією, створеною (одержаною) у ході досудового розслідування та судового провадження відповідної кримінальної справи. Тому доступ учасників кримінального провадження до інформації, створеної (одержаної) у ході досудового розслідування, забезпечується в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.
Відтак інформація, що містить таємницю досудового розслідування, може бути отримана виключно в порядку, визначеному КПК України.
До того ж внесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є юридичним фактом, з яким процесуальний закон пов`язує початок досудового розслідування. Ці правовідносини регулює, зокрема, КПК України та підзаконні акти, видані на підставі та на його виконання. Тому отримувати доступ до інформації, яка здобута чи створюється у зв`язку зі здійсненням досудового розслідування можна з дотриманням вимог спеціального для цих правовідносин законодавства.
Суд наголошує, що у Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України виснував, що кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.
Суд зауважує, що повістки про виклик (а також листи та поштові повідомлення, які підтверджують їх отримання особою) є матеріалами кримінального провадження. 
Повістка є офіційним документом, який складається слідчим або прокурором у межах реалізації повноважень, передбачених ст. ст. 133, 135 Кримінального процесуального кодексу України. 
У свою чергу, документи, що фіксують факт її вручення (розписки, корінці повісток, поштові повідомлення), обов`язково долучаються до матеріалів досудового розслідування, оскільки вони слугують єдиним процесуальним доказом належного повідомлення особи та є правовою підставою для подальшого застосування заходів примусу (наприклад, приводу чи грошового стягнення за ст. 139 КПК України). 
З огляду на це, будь-який доступ до них, ознайомлення чи виготовлення копій регулюється виключно спеціальними нормами кримінального процесуального закону (зокрема статтями 221 та 222 КПК України), а не Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Судом встановлено, що на виконання запиту позивача від 19.01.2026 відповідач листом № 15338-2026 фактично надав наявні у нього копії повісток та скріншоти електронної пошти на підтвердження їх направлення. 
Водночас оцінюючи доводи позивача про надання йому «неповної та неточної» інформації в розумінні Закону № 2939-VI, суд вважає за необхідне наголосити на правовій природі запитуваних відомостей. 
Суд залишається послідовним у своїй позиції щодо того, що копії документів, які стосуються виклику особи у кримінальному провадженні, є невід`ємною частиною матеріалів досудового розслідування. 
Порядок доступу до таких відомостей, ознайомлення з ними та отримання їх копій чітко і вичерпно врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України (зокрема статтями 221, 222 КПК України), що є спеціальним законодавством у цих правовідносинах.
Відтак, оскільки правовідносини щодо отримання інформації про рух та фіксацію документів у кримінальному провадженні взагалі не регулюються Законом № 2939-VI, сам по собі факт добровільного надання відповідачем певних копій документів у відповідь на запит не змінює правової природи цих відомостей та не створює у відповідача обов`язку надалі надавати таку інформацію в порядку, передбаченому законодавством про доступ до публічної інформації. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки спірні правовідносини цим Законом не регулюються.
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 139, 242, 243, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Відділення поліції № 1 Жмеринського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Відділення поліції №1 Жмеринського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Святого Миколая, 14, м. Бар, Жмеринський р-н, Вінницька обл., 23000)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 03.06.2026 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна