ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року місто Київ
Справа № 742/4202/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10515/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Чернігівській області на рішення Згурівського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року та додаткове рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 березня 2026 року (ухвалено у складі судді Кучерявої Л.М.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

13 серпня 2025 року позивач звернувся до суду із цим позовом, який обґрунтовував тим, що 28 травня 2022 року слідчим Прилуцького РВП ГУНП у Чернігівській області було проведено обшук щодо автомобіля «Mitsubishi Pajero», однак оформлений як огляд місця події та проведений до внесення відомостей до ЄРДР. Як наслідок із автомобіля було вилучено предмет, схожий на корпус гранати, 60 патронів та предмет, схожий на автомат. Після цього автомобіль було поміщено на майданчик Прилуцького РВП ГУНП у Чернігівській області, а повернуто позивачу лише 30 травня 2025 року.
Позивач зазначав, що 12 липня 2022 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 263 КК України. Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року його було визнано невинуватим і виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень. Надалі цей вирок був скасований вироком Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року, яким його було визнано винуватим та призначено покарання.
У подальшому, постановою Верховного Суду від 05 червня 2024 року вирок Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року було скасовано, а справу призначено на новий апеляційний розгляд. За результатами нового розгляду ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а виправдувальний вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року - без змін. Отже, станом на дату звернення з позовом набрав законної сили вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим.
Майнову шкоду позивач обґрунтовував тим, що у зв`язку із кримінальним провадженням він був змушений користуватися правничою допомогою адвоката, за яку сплатив 100 000 грн.
Моральну шкоду позивач пов`язував із перебуванням під слідством і судом з моменту повідомлення про підозру 12 липня 2022 року до набрання законної сили виправдувальним вироком 08 травня 2025 року. Цей період становить 2 роки 9 місяців 25 днів. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» він має право на відшкодування моральної шкоди щонайменше у розмірі 270 667 грн, виходячи з мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.
Крім того, йому завдано окремих моральних страждань у зв`язку з незаконним обшуком автомобіля та тимчасовим позбавленням можливості користуватися ним. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року зафіксовано, що фактично було проведено обшук автомобіля, а не огляд, а відповідний протокол та похідні від нього докази визнано недопустимими через грубе порушення порядку, встановленого КПК України. Незаконний обшук призвів до того, що позивач не зміг потрапити в той день додому, йому довелось провести ніч у Прилуцькому РВП ГУНП в Чернігівській області, моральну шкоду завдану незаконним обшуком позивач оцінює в розмірі однієї мінімальної заробітної плати і становить 8 000 грн.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Згурівський районний суд Київської області рішенням від 13 березня 2026 року позов задовольнив та вирішив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 100 000 грн, моральну шкоду в розмірі 301 203,83 грн; додатковим рішенням від 24 березня 2026 року - стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із такими судовими рішенням представник ГУНП у Чернігівській області - Роєнко О.В. 13 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини справи, оскільки сам факт виправдання позивача у кримінальному провадженні не є безумовною підставою для стягнення моральної та майнової шкоди.
Зазначає, що позивач не довів протиправності рішень, дій чи бездіяльності працівників поліції або прокуратури, дії слідчого в межах кримінального провадження не визнавалися незаконними окремим судовим рішенням і не скасовувалися, а тому відсутні підстави вважати їх протиправними.
Наголошує, що слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні були зумовлені завданнями кримінального процесу (забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування), втручання у права позивача було мінімальним та об`єктивно необхідним.
Вказує, що більшість процесуальних дій проводилася без участі позивача, а за його участі були лише огляд місця події, повідомлення про підозру, допит та ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, що не становило для нього надмірного тягаря.
Вважає, що позивач не довів, у чому саме полягали його моральні страждання, які нормальні життєві зв`язки були порушені, яких додаткових зусиль він був змушений докладати для організації свого життя та який причинний зв`язок між діями відповідачів і заявленою шкодою.
Звертає увагу, що значна частина кримінального переслідування позивача відбувалася вже під час судового розгляду в судах різних інстанцій, а ухвалення виправдувального вироку є результатом реалізації принципу змагальності кримінального процесу, а не доказом незаконності дій органу досудового розслідування.
Щодо стягнення 100 000 грн майнової шкоди у зв`язку з наданням юридичної допомоги зазначає, що суду не було надано належних доказів, які документально підтверджують фактичне понесення позивачем таких витрат саме в заявленому розмірі.
Також вказує, що суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в межах Закону № 266, не є тотожними витратам на професійну правничу допомогу за ст. 137 ЦПК України, а тому до таких вимог має застосовуватися спеціальна норма закону.
Вважає безпідставним і додаткове рішення про стягнення 11 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати також мають бути належно підтверджені документами та розрахунком.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Фесик І.А. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача - адвокат Фесик І.А. проти апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити з підстави, викладених у відзиві.
Головне управління Національної поліції у місті Чернігівській області та Чернігівська обласна прокуратура своїх представників у судове засідання не направили, заяв чи клопотань до суду не подали, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом доставлення судової повістки в електронний кабінет ЄСІТС відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (т. 2 а. с. 34-35).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегією суддів визнано за можливе проводити справу за відсутності представників відповідачів, що не з`явилися, враховуючи їх належне повідомлення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 28.05.2022 слідчим Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області Остапець О.М. було проведена слідча дія проводилась до внесення відомостей до ЄРДР, яка була оформлена слідчим, як огляд місця події. Згідно з протоколом огляду місця події «місцем огляду являється ділянка дороги сполученням Прилуки-Заїзд (на повороті до с. Заїзд), де розташований автомобіль «Мітсубіші Паджеро» днз НОМЕР_1 . Вилучено предмети схожі на зброю (а.с. 51-52).
29.05.2022 слідчим ВРЗСГСД Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області проведено огляд місця події, об`єктом якого є територія слідчого відділу Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, де «виявлено автомобіль марки Mitsubishi моделі Pajero, днз НОМЕР_1 , який добровільно був завезений власником автомобіля - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Згідно з протоколом огляду місця події, у ОСОБА_1 було вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та сам автомобіль «Mitsubishi Pajero» днз НОМЕР_1 , який був поміщений на майданчик Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області (а.с. 53-54).
Згідно з розпискою ОСОБА_1 вилучені під час огляду місця події: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та сам автомобіль «Mitsubishi Pajero» днз НОМЕР_1 були повернуті йому 30.05.2022 (а.с. 55).
12 липня 2022 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру (а.с. 56-58).
27 грудня 2022 року, вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, та виправдано, у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України.
За апеляційною скаргою прокурора у справі № 742/1608/22, вирок Прилуцького міськрайонного суду від 27 грудня 2022 року було скасовано вироком Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року і ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, на підставі ст. 70 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України (а.с. 9-24).
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 розпочав відбувати призначене покарання Чернігівським апеляційним судом згідно вироку від 26 жовтня 2023 року.
12 листопада 2024 року Згурівський районний суд постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання про звільнення від призначеного покарання після закінчення іспитового строку ОСОБА_1 , засудженого вироком Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробовуванням з іспитовим строком 1 (один) рік було та звільнив ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання після закінчення іспитового строку (а.с. 59-60).
5 червня 2024 року Верховний Суд розглянув касаційну скаргу захисника позивача - адвоката Фесика І.А. на вирок Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022270330000407, за обвинуваченням ОСОБА_1 і ухвалив постанову, якою частково задовольнив касаційну скаргу, вирок Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_1 був скасований, а справа призначена на новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 25-30).
Під час нового розгляду Чернігівський апеляційний суд постановив ухвалу від 08 травня 2025 року, якою апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року відносно ОСОБА_1 , яким його виправдано за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України, залишено без змін (а.с. 31-45).
Виправдувальний вирок відносно ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК України набрав законної сили.
Зі змісту ухвали Чернігівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року вбачається, що апеляційний суд погодився з висновком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області про те, що 28.05.2022 фактично було проведено обшук автомобіля «Mitsubishi» моделі «Pajero», д.н.з. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_1 колегія суддів погодилась також з тим, що суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 28.05.2022, оскільки він проведений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав власника автомобіля, а саме без його згоди та без ухвали слідчого судді (а.с. 31-45).
Таким чином позивач перебував під слідством та судом з 12.07.2020 - дати повідомлення про підозру до 08.05.2025 - дату постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення без змін вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.12.2022, тобто 33 місяці та 25 днів.

13 березня 2026 року Згурівським районним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі № 742/4202/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди. Вказаним рішенням позов задоволено повністю, ухвалено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 100000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 301203,83 грн. Суд не вирішував питання розподілу судових витрат в частині понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу в межах даного рішення суду, з огляду на те, що до закінчення судових дебатів представник позивача відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України зробив заяву про те, що докази на підтвердження розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
16 березня 2026 року Згурівським районним судом Київської області зареєстровано заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, яка подана представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Фесик І.А. (а.с. 1 справа № 742/4202/25, провадження № 2-др/365/3/26). До заяви про ухвалення додаткового рішення представником позивача додано копію акту наданих послуг по договору про надання правничої допомоги від 08.08.2025 від 13.03.2026 (а.с. 3 справа № 742/4202/25, провадження № 2-др/365/3/26). Матеріали цивільної справи № 742/4202/25, провадження № 2/365/68/26 містять ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 у всіх судах України адвокатом Фесик І.А. від 08.08.2025 ( а.с 8) та договір про надання правничої допомоги від 08.08.2025 (а.с. 50). Як вбачається із акту наданих послуг загальна вартість наданих послуг на професійну правничу допомогу визначена у розмірі 22250,00 грн.
Договором про надання правничої допомоги від 08.08.2025, укладеним між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Фесик І.А., погоджено надання правничої допомоги ОСОБА_1 у справі про відшкодування шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, визначено права та обов`язки сторін, порядок оплати послуг виконавця (а.с. 50 справа № 742/4202/25, провадження № 2/365/68/26).
Так, у п. 2.1 даного договору визначені основні зобов`язання виконавця при наданні правничої допомоги. У розділі 5 даного договору визначено порядок оплати послуг виконавця, зокрема, зазначено, що за надання правничої допомоги виконавцем, що визначена у п. 2.1 цього договору, замовник сплачує виконавцю кошти у наступному розмірі: вартість послуг адвоката пов`язаних з наданням правничої допомоги таких як ознайомлення з матеріалами справи, надання усної консультації, складання заяв по суті справи становить 1500,00 грн за годину праці адвоката; представництво інтересів у суді першої інстанції за позовом замовника про відшкодування шкоди у зв`язку з незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду становить 12000,00 грн.
Із наданого представником позивача адвокатом Фесик І.А. акту наданих послуг по договору про надання правничої допомоги від 08.08.2026 вбачається, що адвокатом на складання позовної заяви в Прилуцький міськрайонний суд про відшкодування шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності витрачено 5 годин (вартість послуги оцінено у 7500,00 грн), на оформлення та подання позовної заяви через електронний суд витрачено 30 хв (вартість послуги 750,00 грн), на ознайомлення з відзивами відповідачів, поданими заявами - 1 год (вартість - 1500,00 грн), на складання заяви про ВКЗ та подання через електронний суд - 20 хвилин (вартість 500 грн), представництво інтересів замовника у Згурівському районному суді Київської області по справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Чернігівській області, Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди - вартість послуги становить 12000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг становить 22250,00 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення зміні чи скасуванню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Відповідно до пунктів 1, 1-1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94 відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що:
- виходячи з аналізу вказаного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, роз`яснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт повідомлення особі про підозру 12.07.2022 і до постановлення ухвали про залишення без змін вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.12.2022, тобто 33 місяці та 25 днів;
- не можуть бути прийняті заперечення відповідача про те, що позивачем не надано будь яких доказів щодо спричинення йому моральних страждань, а також, що здійснення досудового розслідування щодо позивача не є підставою для відшкодування моральної шкоди, не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку заподіяння моральної шкоди з діями відповідачів. Так, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Зокрема, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений і внаслідок цього він за визначенням зазнавав моральної шкоди;
- при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з такого: розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи (висновок Верховного Суду у справі №468/901/17-ц, викладений у постанові від 04.12.2019, від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15, від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17);
- відповідно мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 8647,00 грн, тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивача складає 301203,83 грн, виходячи із наступного розрахунку: (33 місяці х 8647 грн) + (8647 грн : 30 х 25 дні) = 292556,83 грн + 8647 грн = 301203,83 грн. Таким чином до стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 підлягає моральна шкода в загальному розмірі 301203,83 грн. Крім того, такий розмір для відшкодування моральної шкоди, що завдана позивачу, є мінімальним розміром, який гарантований законом, а тому не підлягає зменшенню;
- законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. На підтвердження понесених витрат позивачем надано: копію ордера, виданого ОСОБА_1 адвокатом Фесиком І.А. (а.с. 8); копію Довідки про отримання грошових коштів адвокатом по договору про надання правничої допомоги від 28 липня 2022 року (а.с. 46); копію Договору про надання правничої допомоги адвоката від 28 липня 2022 року (а.с. 47); копію Додаткової угоди від 28 липня 2022 року до договору про надання правничої допомоги адвоката від 28 липня 2022 року (а.с. 48); копію Додаткової угоди №2 від 06 лютого 2023 року до договору про надання правничої допомоги адвоката від 28 липня 2022 року (а.с. 48 зворотній бік); копію Додаткової угоди №3 від 01 листопада 2023 року до договору про надання правничої допомоги адвоката від 28 липня 2022 року (а.с. 49); копію Додаткової угоди №4 від 05 липня 2024 року до договору про надання правничої допомоги адвоката від 28 липня 2022 року (а.с. 49 зворотній бік). Відповідно до п. 5.2 Договору про надання правничої допомоги адвоката від 28 липня 2022 року оплата здійснюється в готівковій формі. Сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатом правової допомоги під час розгляду кримінального провадження та оплату наданої правової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 100000,00 грн, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»;
- посилання представників відповідачів на відсутність доказів протиправної поведінки органу досудового розслідування та прокуратури, а відтак і на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, на увагу не заслуговують, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для відшкодування шкоди від держави у порядку визначеному положеннями ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури і завдання особі шкоди, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17);
- щодо доводів відповідачів про неналежних відповідачів у справі, то суд враховує Постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17, в якій суд звернув увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44));
- не зазначення у позовній заяві позивачем ОСОБА_1 відповідача Державної казначейської служби України, не може бути самостійною підставою для відмови у позові; відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції у Чернігівській області та Чернігівська обласна прокуратура;
- позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди необхідно задовольнити повністю та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 100000,00 грн (сто тисяч гривень 00 копійок) та моральну шкоду в розмірі 301203,83 грн (триста одна тисяча двісті три гривні 83 копійки);
- заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22250,00 грн є неспівмірною, зокрема, із складністю справи та виконаними роботами. Зокрема, суд звертає увагу на те, що представником позивача завищені години, які об`єктивно необхідні для вчинення певного виду правової допомоги. Надаючи оцінку наведеному розрахунку в Акті від 13.03.2026, де викладено об`єм виконаних адвокатом робіт та витрачений ним на це час, варто зазначити, розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження. Суд звертає увагу на те, що адвокат Фесик І.А. є гарно обізнаним із предметом і підставами поданого позову, оскільки, як вбачається із матеріалів цивільної справи, він був захисником Волковського В.В. під час розгляду кримінального провадження за ч. 1, 2 ст. 263 КК України. Тому, суд вважає що тривалість витраченого часу 5 годин на складання позовної заяви є завищеним. Суд приймає те, що представником позивача витрачено 1 годину на ознайомлення з відзивами відповідачів на позовну заяву. Щодо оформлення та подання позовної заяви через електронний суд (30 хв, вартість 750 грн) та складання заяви про ВКЗ та подання її через електронний суд (20 хвилин, вартість 500 грн), то на думку суду, такі дії не є процесуальною дією, що тягнуть за собою додаткові витрати, це по суті є технічне забезпечення розгляду позовної заяви в суді. На підставі вище зазначеного, суд вважає, що сума витрат на правничу допомогу щодо підготування позовної заяви, її подачі до суду через електронний кабінет, ознайомлення з відзивами на позов та складання заяви про ВКЗ становить 6000,00 грн (витрачений адвокатом час на складання позовної заяви та її відправлення 3 год, ознайомлення з відзивами відповідачів - 1 год.). Також суд звертає увагу на п. 5.5 договору про надання правничої допомоги від 08.08.2025, в якому вказано, що представництво інтересів замовника в суді першої інстанції по справі становить 12000,00 грн. представник позивача адвокат Фесик І.А. у судових засіданнях по справі № 742/4202/25 брав участь в режимі відеоконференцв`язку. З матеріалів цивільної справи та відповідно до протоколів судових засідань вбачається, що в ході проведення судових засідань представником позивача клопотань не заявлялося, в середньому загальний час проведення судових засідань у справі становить 3 години 30 хвилин. Так, як вбачається із матеріалів цивільної справи № 742/4202/25 судом було призначено 6 судових засідань: 05.11.2025 - знято з розгляду через знеструмлення електромережі суду, 03.12.2025 - відбулося підготовче засідання, яке тривало з урахуванням оголошеної перерви, приблизно 50 хв, 15.01.2026 - знято з розгляду через перебування головуючого судді на лікарняному, 17.02.2026 - відкладено, тривалість 30 хв, 04.03.2026 - судове засідання, тривалість приблизно 2 год. 10 хв., 13.03.2026 - оголошення рішення суду у відсутність учасників судового розгляду. Суд вважає, що заявлена сума витрат на участь у судових засіданнях у розмірі 12000,00 грн є завищеною та неспівмірною, суд вважає, що така сума підлягає частковому зменшенню і становить 5000 грн. За таких обставин, з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, враховуючи кваліфікацію та досвід роботи представника позивача, суд дійшов висновку, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги у цій справі є меншим, ніж зазначено у акті від 13.03.2026, тому сума витрат на правничу допомогу підлягає частковому зменшенню. Суд вважає, що обґрунтованими та співмірними в даному випадку є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00 гривень.
Колегія суддів повністю погоджується зі вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що набрання законної сили виправдувальним вироком щодо позивача є самостійною та прямо передбаченою законом підставою для виникнення у нього права на відшкодування шкоди відповідно до положень ст. 1176 ЦК України та Закону України № 266/94-ВР.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Отже, у цій справі саме факт виправдання ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, у якому йому було повідомлено про підозру, та в межах якого він перебував під слідством і судом, є належною правовою підставою для застосування спеціального механізму відшкодування шкоди.
Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Колегія суддів враховує, що позивач перебував під слідством і судом з 12 липня 2022 року, тобто з моменту повідомлення йому про підозру, до 08 травня 2025 року, коли Чернігівський апеляційний суд залишив без змін виправдувальний вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 грудня 2022 року. Вказаний період становить 33 місяці та 25 днів.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто наведена норма встановлює гарантований державою мінімальний розмір компенсації моральної шкоди, який не може бути зменшений судом за наявності встановленої законом підстави для відшкодування.
Аналогічний підхід неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, а також у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19, від 12 лютого 2025 року у справі № 333/8394/23. У цих постановах звернуто увагу на те, що у разі визначення моральної шкоди у кратному співвідношенні до мінімальної заробітної плати суд має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, чинного на час розгляду справи, а встановлений законом розмір є мінімальним, а не граничним.
Крім того, суд першої інстанції правильно врахував встановлені у кримінальному провадженні обставини щодо фактичного проведення 28 травня 2022 року обшуку автомобіля «Mitsubishi Pajero», який належав ОСОБА_1 , без дотримання вимог кримінального процесуального закону, що було оцінено судами у кримінальному провадженні як істотне порушення прав власника автомобіля та стало підставою для визнання відповідного протоколу недопустимим доказом. З огляду на це додаткове визначення судом першої інстанції моральної шкоди, пов`язаної з незаконною процесуальною дією щодо майна позивача, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати також відповідає положенням п. 1 ст. 1 Закону України № 266/94-ВР, яким передбачено відшкодування шкоди, завданої незаконним проведенням у ході кримінального провадження обшуку та іншими процесуальними діями, що обмежують права громадян.
Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт виправдання позивача у кримінальному провадженні не є безумовною підставою для відшкодування моральної та майнової шкоди, є необґрунтованими та суперечать змісту п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів протиправності рішень, дій чи бездіяльності працівників поліції або прокуратури, а відповідні дії слідчого не визнавалися незаконними окремим судовим рішенням, оскільки в п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 зроблено висновок, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.

Посилання апелянта на те, що слідчі та процесуальні дії були зумовлені завданнями кримінального провадження, забезпеченням швидкого, повного та неупередженого розслідування, а втручання у права позивача було мінімальним та об`єктивно необхідним, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки завдання кримінального провадження не виключають обов`язку держави відшкодувати шкоду особі, яка була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності та в подальшому виправдана судом. Після набрання законної сили виправдувальним вироком оцінка доцільності, інтенсивності чи необхідності окремих процесуальних дій у межах кримінального провадження не має правового значення для вирішення питання про наявність у позивача права на відшкодування шкоди в мінімальному гарантованому законом розмірі.
Так само не впливає на правильність рішення суду першої інстанції посилання апелянта на те, що більшість процесуальних дій проводилася без участі позивача, а за його участю були проведені лише окремі процесуальні дії, оскільки Закон України № 266/94-ВР пов`язує право на відшкодування моральної шкоди не з кількістю процесуальних дій, у яких особа брала участь, а із самим фактом незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та перебування особи під слідством чи судом протягом відповідного періоду.
Аналогічно, посилання апелянта на те, що значна частина кримінального переслідування позивача відбувалася вже під час судового розгляду в судах різних інстанцій, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки ч. 3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР прямо передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування особи не лише під слідством, а й під судом. Тому період судового розгляду кримінального провадження, до набрання законної сили виправдувальним вироком, правомірно врахований судом першої інстанції під час визначення розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів, у чому саме полягали його моральні страждання, які нормальні життєві зв`язки були порушені та яких додаткових зусиль він був змушений докладати для організації свого життя, також є безпідставними, оскільки для присудження мінімального гарантованого законом розміру моральної шкоди за час перебування особи під слідством чи судом достатнім є встановлення передбаченої Законом України № 266/94-ВР підстави для такого відшкодування та відповідного періоду перебування особи під слідством чи судом. Доведення конкретного обсягу, характеру та глибини моральних страждань може мати значення для вирішення питання про стягнення моральної шкоди у розмірі, більшому за мінімально гарантований законом. Натомість у цій справі суд першої інстанції фактично виходив із мінімального гарантованого законом розміру компенсації, а тому доводи апелянта про недоведеність конкретних проявів моральної шкоди не спростовують правильності рішення.
Колегія суддів також враховує, що Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2024 року у справі № 727/928/24, вирішуючи подібний спір про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним притягненням особи до кримінальної відповідальності, підтвердив можливість визначення розміру моральної шкоди на підставі ч. 3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР, виходячи з мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування особи під слідством і судом. У постанові від 15 квітня 2026 року у справі № 607/10707/24 Верховний Суд також погодився з підходом, за яким період перебування особи під слідством і судом обчислюється від повідомлення про підозру до остаточного залишення виправдувального вироку без змін апеляційним судом.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне стягнення 100 000 грн майнової шкоди у зв`язку з наданням юридичної допомоги в межах кримінального провадження, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. 
На підтвердження понесення витрат на юридичну допомогу у кримінальному провадженні позивач надав суду ордер адвоката, договір про надання правничої допомоги від 28 липня 2022 року, додаткові угоди до нього, а також довідку про отримання адвокатом грошових коштів. Вказані докази були досліджені судом першої інстанції у сукупності та обґрунтовано визнані достатніми для підтвердження як факту надання адвокатом правової допомоги у кримінальному провадженні, так і факту оплати такої допомоги позивачем у розмірі 100 000 грн.
У постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зроблено висновок про те, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ, зокрема квитанцію, довідку тощо, який підтверджує факт отримання коштів від клієнта. Законодавством не встановлено спеціальної обов`язкової форми такого документа для підтвердження оплати правничої допомоги адвокату.
Тому доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів фактичного понесення позивачем витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні є неспроможними. Саме по собі заперечення апелянта проти достовірності довідки адвоката про отримання коштів, без надання доказів її недостовірності або підроблення, не може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про безпідставність додаткового рішення суду першої інстанції щодо стягнення 11 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у цій цивільній справі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що до заяви про ухвалення додаткового рішення представником позивача було додано акт наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 08 серпня 2025 року, а матеріали справи містять ордер адвоката та сам договір про надання правничої допомоги. У договорі сторони погодили порядок оплати послуг адвоката, а в акті наданих послуг визначено перелік виконаних робіт, витрачений час та їх вартість.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Отже, для розподілу витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі не є обов`язковим підтвердження фактичної оплати таких послуг на момент вирішення питання про судові витрати, якщо з наданих доказів вбачається, що відповідна сума підлягає сплаті стороною згідно з умовами договору та актом наданих послуг.
Колегія суддів також враховує, що суд першої інстанції не стягнув усю заявлену представником позивача суму витрат на правничу допомогу у розмірі 22 250 грн, а здійснив оцінку їх реальності, необхідності та співмірності, врахував складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, тривалість судових засідань, обізнаність адвоката з обставинами кримінального провадження, а також характер наданих послуг та за результатами такої оцінки суд зменшив суму витрат до 11 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів та правовими висновками суду першої інстанції, проте не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що могло б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином оцінив надані сторонами докази, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення чи додаткового рішення.
Керуючись статтями 258, 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Згурівського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року та додаткове рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду. 
Повна постанова складена 22 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук 

В.В. Соколова