ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року
м. Київ
справа № 2608/6303/12
провадження № 61-6081св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Лідовця Р. А., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - приватне підприємство «Вояж»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу - Київська міська рада,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного підприємства «Вояж» на постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Верланова С. М., Невідомої Т. О.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У квітні 2012 року приватне підприємство «Вояж» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності.
2. На обґрунтування позовних вимог ПП «Вояж» зазначало, що 17 січня 
2011 року сторони уклали договір будівельного підряду № 17, за умовами якого відповідач зобов`язався виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкції нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 320,0 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нерухомого майна - станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином загальною площею 108,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, відповідно до проєктно-кошторисної документації. Згідно з додатком № 1 до цього договору вартість будівництва визначено у сумі 350 000,00 грн, які 
ПП «Вояж» зобов`язано було сплатити відповідачу ОСОБА_2 у строк до 
30 серпня 2012 року.
3. Позивач зазначав, що відповідач виконав обумовлені сторонами ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію відповідного нерухомого майна в строк, що підтверджується актом виконаних робіт від 19 серпня 2011 року. 15 грудня 2011 року відповідач надіслав на його адресу листа, в якому повідомив про те, що за умовами підпункту 2.3 договору будівельного підряду від 17 січня 2011 року № 17 кінцевим строком оплати виконаних робіт було 30 серпня 
2011 року. Вважав, що є підстави для виникнення права власності на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 320,0 кв. м, та нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загально площею 108,9 кв. м.
4. Посилався на те, що його право власності на спірне майно не визнається та оспорюється відповідачем, а також може не визнаватися іншими будь-якими третіми особами, які можуть вчинити перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним вище нерухомим майном.
5. Ураховуючи наведене, ПП «Вояж» просило суд: визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 320,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.
Основний зміст та мотиви судових рішень 
6. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 
2012 року позов ПП «Вояж» задоволено частково. 
7. Визнано за ПП «Вояж» право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. 
8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 19 серпня 2011 року у позивача виникло право власності на станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином загальною площею 108,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, таке право оспорюється та не визнається відповідачем, тому воно підлягає захисту.
9. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що на підставі договору будівельного підряду від 17 січня 2011 року № 17 позивач набув право власності на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 320,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то підстав для задоволення позову в цій частині та визнання за позивачем права власності на це майно немає.
10. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Київська міська рада, як особа, яка не приймала участі у справі, але вважає, що оскаржуване рішення порушує її права та законні інтереси, 08 листопада 2024 року звернулася до суду з апеляційною скаргою.
11. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року задоволено клопотання Київської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 27 квітня 2012 року, поновлено Київській міській раді пропущений строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду.
12. Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, апеляційний суд виходив з того, що Київська міська рада не була учасником справи, а апеляційну скаргу подала відразу після отримання копії рішення.
13. Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року.
14. Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу Київської міської ради задоволено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Вояж» відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
15. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ПП «Вояж» звернулося з позовом про визнання права власності на будівлю, яка на день подання позову ні за ким зареєстрована не була та споруджена на земельній ділянці комунальної власності. Позов пред`явлено до неналежного відповідача. Рішення суду першої інстанції безпосередньо стосується прав та законних інтересів Київської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно. Однак Київську міську раду не залучено до участі у справі.
16. Постановою Верховного Суду від 02 липня 2025 року касаційну скаргу 
ПП «Вояж» задоволено частково. Ухвалу Київського апеляційного суду 
від 15 листопада 2024 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
17. Скасовуючи судові рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд, поновлюючи Київській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року, належним чином не перевірив доводів про поважність причин пропуску строку (більше 12 років) на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, не звернув увагу на положення абзацу 3 частини третьої статті 297 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року, не навів достатніх мотивів щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та не зазначив, з яких підстав подане радою клопотання може бути задоволене
18. Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року залишено без руху з підстав визнання наведених заявником причин пропуску строку на апеляційне оскарження неповажними та надання строку для зазначення інших підстав для поновлення процесуального строку.
19. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року клопотання Київської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року задоволено, відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року.
20. Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважав, що строк на апеляційне оскарження пропущено заявником з поважних причин та підлягає поновленню. Судом враховано, що Київська міська рада не була залучена до участі у розгляді справи у суді першої інстанції, а обставин щодо обізнаності міської ради щодо існування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року до 05 вересня 2024 року судом не встановлено. У вересні 2023 року Київська міська рада дійсно зверталася до Господарського суду міста Києва з позовом до ПП «Вояж», треті особи: 
ТОВ «Лантанагра», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д. М., ПП «Гранд-Віза», про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, кадастровий № 8000000000:90:176:0025, на якій знаходиться спірне майно, та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди (справа № 910/14543/23), однак господарський суд не досліджував правову природу майна на земельній ділянці або підстав виникнення/набуття прав на таке майно, а в ході розгляду зазначеної справи сторони не повідомляли ані суд, ані інших сторін про існування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року.
21. Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року апеляційну скаргу Київської міської ради, яка не брала участь у розгляді справи, задоволено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 
2012 року скасовано, ухвалено по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
22. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не визначився з належним суб'єктним складом у справі, не урахував, що належним відповідачем має бути саме Київська міська рада, як власник земельної ділянки під спірним об`єктом нерухомості. З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача ( ОСОБА_1 ), позов задоволенню не підлягає.
Узагальнені доводи касаційної скарги
23. 05 травня 2026 року ПП «Вояж» через систему «Електронний суд» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року залишити без змін. 
24. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі 
№ 199/6713/14-ц, у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112, від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, 
від 14 липня 2022 року у справі № 2-6491/08, від 18 січня 2023 року у справі № 160/6211/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини третьої статті 13, статей 321, 376 Цивільного кодексу України та статті 44 ЦПК України щодо скасування судового рішення про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, яке було чинним більше 10 років і скасовано апеляційним судом за апеляційною скаргою іншого співвласника будинку та земельних ділянок, за умов відсутності порушення майнових прав заявника, зловживання останнім процесуальними правами (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 
25. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно визнав необхідним залучення Київської міської ради до участі у справі, не урахувавши, що спір стосувався виключно права власності на будівлю, а не земельної ділянки. Вважає, що оскільки Київська міська рада не заявляла самостійних вимог щодо нерухомого майна, то відсутній безпосередній вплив спору на її права та обов`язки. Залучення третьої особи є доцільним лише за умови, що її права дійсно можуть бути порушені, а не просто стосуються загального предмета спору.
26. ПП «Вояж» зазначає, що відповідно до договору оренди земельної ділянки від 07 березня 2006 року № 63 6 00341, укладеного з Київською міською радою, підприємство є добросовісним орендарем. Київська міська рада не заявляла жодних претензій щодо неналежного використання земельної ділянки чи несплати орендної плати. Земельна ділянка використовується відповідно до її цільового призначення - для будівництва, що відповідає Генеральному плану м. Києва.
27. Вважає, що суд першої інстанції врахував усі наявні докази та обставини, що підтверджують законність його вимог. 
28. Також посилається на безпідставність висновків суду апеляційної інстанції про поновлення Київській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Апеляційним судом не враховано, що при поданні до Київської міської ради пакету документів для продовження строку оренди земельної ділянки були надані правовстановлюючі документи на спірний об`єкт нерухомого майна, зокрема розширений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та оскаржуване у цій справі рішення суду. Крім того, уповноважені працівники Київської міської ради неодноразово обстежували земельну ділянку та мали можливість отримати інформацію щодо правового статусу розміщених на ній об`єктів нерухомого майна. Також вважає, що Київська міська рада мала фактичну та юридичну можливість ознайомитися з оскаржуваним рішенням ще під час розгляду Господарським судом м. Києва справи № 910/14543/23, у межах розгляду якої 29 січня 2024 року ПП «Вояж» подавало пояснення, у яких зазначало про наявність рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року у справі №2608/6303/12.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
29. Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
30. Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 рокувідкрито касаційне провадження у справі № 2608/6303/12, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
31. 29 травня 2026 року матеріали цивільної справи № 2608/6303/12 надійшли до Верховного Суду.
32. Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2026 року справу № 2608/6303/12 призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами
33. 04 лютого 2006 року між Київською міською радою (орендодавець) та 
ПП «Вояж» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий № 8000000000:90:176:0025, площею 2 048,00 кв. м, цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, розташованої на АДРЕСА_2 . Договір укладено на 15 років.
34. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 червня 2010 року ПП «Вояж» придбало у ТОВ «Оріон-В» у власність нерухоме майно, загальною площею 2 300,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, напроти затоки Берковщина у Дарницькому районі м. Києва.
35. 17 січня 2011 року ПП «Вояж» та ОСОБА_1 уклали договір будівельного підряду № 17, за умовами якого підрядник зобов`язується виконати 
ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію нерухомого майна - станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.
36. Пунктом 1.9. договору будівельного підряду № 17 від 17 січня 2011 року визначено, що власником об`єкту до його здачі ПП «Вояж» є ОСОБА_1 . 
37. Згідно з пунктом 2.4. договору будівельного підряду № 17 від 17 січня 
2011 року, у разі неоплати роботи підрядника у встановлений договором строк, власність на об`єкти переходить до підрядника.
38. 19 серпня 2011 року було здійснено здачу об`єкту за вказаним договором будівельного підряду, про що складено акт виконаних робіт.
39. Власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно - станція технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є Київська міська рада.
Позиція Верховного Суду
40. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
41. Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
42. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
43. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
44. З урахуванням доводів касаційної скарги ПП «Вояж», які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України становлять межі касаційного оскарження, перед Верховним Судом поставлено питання щодо законності і обґрунтованості висновків апеляційного суду про наявність у Київської міської ради права на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року у справі №2608/6303/12, а також про наявність правових підстав для поновлення їй строку на апеляційне оскарження.
Щодо наявності у Київської міської ради права на оскарження рішення суду першої інстанції
45. Загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17, частиною першою статті 352 ЦПК, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
46. Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
47. Верховний Суд уже зауважував, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (постанова Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08).
48. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
49. Під час вирішення питання чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18).
50. За змістом статті 352 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22).
51. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, і таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована (пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
52. Встановивши, що рішенням суду першої інстанції у справі, що переглядається, визнано за позивачем право власності на нерухоме майно (споруду), право на яке ні за ким не було зареєстроване, і це нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності, суд апеляційної інстанції правильно виснував, що Київська міська рада, як власник земельної ділянки, є особою, яка має право на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення.
Щодо наявності правових підстав для поновлення Київській міській раді строку на апеляційне оскарження
53. Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року, чинною на час постановлення судом першої інстанції рішення - 27 квітня 2012 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
54. Відповідно до абзаців 1-2 частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. Протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
55. Разом з тим, згідно з абзацом 3 частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
56. Водночас частиною другою статті 358 ЦПК України в чинній редакції визначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
57. Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
58. Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.
59. При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
60. Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
61. Разом з тим право суду на поновлення строку не є безмежним.
62. Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги.
63. Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
64. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.
65. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі 
№ 2-9436/2007 та від 02 липня 2025 року у справі, що переглядається.
66. У пункті 32 постанови від 14 грудня 2022 року у справі 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що міськрада, яка діє як представник територіальної громади, що не була залученою до участі у справі, подала апеляційну скаргу після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 грудня 2017 року. Тоді як відповідний преклюзивний однорічний строк, передбачений абзацом третім частини третьою статті 297 ЦПК України 2004 року, поширюється за умови залучення до участі у справі та належного повідомлення про її розгляд. Крім того, відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення. 
67. Вирішуючи питання про наявність у Київської міської ради поважних причин для пропуску процесуального строку на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Київська міська рада не була залучена до участі у розгляді справи у суді першої інстанції, не повідомлялася про розгляд справи, а обставин обізнаності міської ради щодо існування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року до 05 вересня 2024 року (лист ТОВ «Лантанагра») апеляційним судом не встановлено.
68. Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
69. У пунктах 8, 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та обов`язковість судового рішення. 
70. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
71. Гарантуючи відповідно до частини першої статті 55 Основного Закону України право особи на судовий захист, Конституція України визначає основні засади судочинства, метою закріплення яких є, зокрема, забезпечення неупередженості здійснення правосуддя судом, відповідність винесеного рішення верховенству права, а також своєчасне, ефективне та справедливе поновлення особи в правах протягом розумних строків.
72. Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
73. ЄСПЛ зауважував, що «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Volovik v. Ukraine», № 15123/03, § 53, 55, 06 грудня 2007 року).
74. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
75. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
76. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
77. У справі, що переглядається, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці комунальної власності, не залучив до участі у справі її власника, до матеріалів позовної заяви не додав жодного документа, який би підтверджував повідомлення власника земельної ділянки про спорудження на належній йому земельній ділянці спірного об'єкту нерухомого майна. 
78. Додане до позову розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 658 від 18 жовтня 2010 року було скасоване відповідно до розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 
№ 802 від 05 квітня 2011 року, тобто ще до подання позову у справі, що переглядається.
79. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у провадженні Господарського суду м. Києва перебувала справа № 910/14543/23 за позовом Київської міської ради до ПП «Вояж», треті особи: ТОВ «Лантанагра», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д. М., ПП «Гранд-Віза», про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий № 8000000000:90:176:0025 та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди. Позов у цій справі подано у вересні 2023 року. Однак, у ході розгляду зазначеної справи сторони не повідомляли ані суд, ані інших сторін про існування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року, а суд не досліджував правову природу майна на земельній ділянці або підстав виникнення/набуття прав на таке майно.
80. Преклюзивний однорічний строк, передбачений абзацом третім частини третьою статті 297 ЦПК України 2004 року, не підлягає до застосування, оскільки Київська міська рада не була залучена до участі у розгляді справи у суді першої інстанції, не повідомлялася про розгляд цієї справи.
81. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
82. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
83. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
84. У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». 
85. Враховуючи несповіщення і незалучення до участі у справі Київської міської ради, яка є власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне майно, відсутність оскаржуваного рішення суду першої інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень, як і відповідно запису про реєстрацію права власності на спірну нерухомість за ПП «Вояж» на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також з огляду на недослідження судом питання наявності на орендованій земельній ділянці будь-якого нерухомого майна при розгляді справи № 910/14543/23, доказів на спростування чого в матеріалах справи немає, відсутність у судових рішеннях у справі № 910/14543/23 посилань на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року в справі №2608/6303/12, законним і обґрунтованим слід визнати висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у Київської міської ради можливості дізнатися про наявність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як і відповідного судового спору, до 05 вересня 2024 року. Копія рішення суду першої інстанції отримана Київською міською радою на підставі її заяву від 09 жовтня 2024 року лише 29 жовтня 2024 року (а.с. 19-20, т. 3). Інших доказів, які б підтверджували обізнаність Київської міської ради про наявність судового спору та судового рішення про визнання за орендарем земельної ділянки права власності на споруджену на ній нерухомість, матеріали справи не містять.
86. Беручи до уваги зазначене, поновлення Київській міській раді, як власнику земельної ділянки, на якій розміщена спірна нерухомість, та особі, яка не була залучена до участі у розгляді спору, строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанцій у справі, що переглядається, відповідає законній меті та має розумний ступінь пропорційності.
87. Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться значною мірою до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, яким суд апеляційної інстанції дав обґрунтовану правову оцінку у їх сукупності та з урахуванням принципу балансу вірогідностей.
88. Посилання заявника на проведення 09 грудня 2020 року Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) обстеження земельної ділянки за адресою: Дніпровська набережна (напроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі м. Києва, кадастровий № 8000000000:90:176:0025, є необґрунтованими, оскільки зазначене не свідчить про обізнаність Київської міської ради щодо наявності судового спору у цій справі чи оскарженого рішення суду першої інстанції.
Щодо розгляду спору по суті
89. Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
90. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
91. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
92. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
93. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
94. Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
95. Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі 
№ 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).
96. Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
97. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).
98. Встановивши, що спір у справі стосується визнання права власності на нерухоме майно (споруду), право на яке ні за ким не зареєстроване, а власник такої земельної ділянки не залучений позивачем до участі у справі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
99. Зазначене відповідає судовій практиці вирішення подібних спорів, відображеній, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
100. Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, їх належним суб'єктним складом та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
101. Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
102. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
103. Безпідставними є також посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах.
104. Характер доводів касаційної скарги ПП «Вояж» свідчить про необхідність здійснення переоцінки причин пропуску Київською міською радою строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанцій у справі, що переглядається, яким суд апеляційної інстанції надав належну і обґрунтовану правову оцінку.
105. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
106. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
107. З урахуванням доводів касаційної скарги ПП «Вояж»,які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу приватного підприємства «Вояж» залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: Р. А. Лідовець

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк