Справа № 353/621/25
Провадження № 2/353/24/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	м.Тлумач	

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої - судді Луковкіної У.Ю.,
з участю: секретаря судового засідання – Мороз М.І.,
представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Істамової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумач в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

В С Т А Н О В И В:

22.07.2025 року адвокат Істамова І.В., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Зокрема представник позивача просила стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» три проценти річних та інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року, у розмірі 422742,23 грн.
Одночасно з позовною заявою представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В. подала заяву про забезпечення позову, а саме просила накласти арешт на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом заборони будь-яким способом відчужувати та розпоряджатись нерухомим майном, в т.ч. шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна.
23.07.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіної У.Ю. заяву АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову було повернуто заявнику.
Також 23.07.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіної У.Ю. позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.
29.07.2025 року від представника позивачки на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків та були додані до позовної заяви додаткові документи. 
29.07.2025 року адвокат Істамова І.В., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», повторно звернулась в суд з заявою про забезпечення позову, а саме просила накласти арешт на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
30.07.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіної У.Ю. було часткового задоволено заяву АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову по даній цивільній справі, а саме в порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_2 , в задоволенні інших вимог цієї заяви відмовлено. 
07.08.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіної У.Ю. було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у зв`язку з смертю останнього. Також вказаною ухвалою скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 30.07.2025 року у цивільній справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в частині накладення арешту на нерухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_2 . Позовну заяву в частині позовних вимог пред`явлених АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов. 
18.09.2025 року та 15.10.2025 року ухвалами Тлумацького районного суду Івано-Франківської області було забезпечено представнику позивача АТ КБ «ПриватБанк» – адвокату Істамовій І.В. можливість взяти участь у підготовчому судовому засіданні та у всіх наступних судових засіданнях по справі, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
03.11.2025 року представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В. подала до суду заяву про долучення до матеріалів справи розрахунку інфляційних втрат та 3% річних у новій редакції.
17.11.2025 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення, в яких просив в задоволенні позову відмовити. Зокрема вважає, що його порука припинена, що унеможливлює стягнення боргу. У зв`язку з тим, що він, як спадкоємець, не надавав згоди забезпечувати виконання зобов`язань померлого ОСОБА_2 , порука припинилась, а вимоги банку про стягнення з нього 422742,33 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.
20.11.2025 року представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В. подала до суду заперечення на письмові пояснення відповідача та просила позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. Зокрема вказала, що навність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 України. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до укладеного договору № 252К від 27.08.2007 року та Додаткової угоди № 1 від 12.08.2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 200000 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.08.2014 року. В подальшому між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 252К від 27.08.2007 року. Згідно з цим договором поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року, залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.02.2012 року, по справі № 2-1706/2011 солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість в сумі 1420071,29 грн. Дане рішення суду не виконане. Отже зобов`язання не припинилось, а рішення суду є чинним та обов`язковим до виконання. Правовий аналіз ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.
Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначену справу до судового розгляду.
Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В. в судових засіданнях позов підтримала та просила його задовольнити. Ствердила, що рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року не перебуває на виконанні у відділі ДВС або у приватного виконавця, однак це не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також зазначила, що їй відомо про позицію Великої Палати Верховного Суду щодо розгляду даної категорії справ, викладену у постанові 11.02.2026 року по справі № 754/511/23, однак вона погоджується з окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду по вказаній справі.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Сікомас С.В. в судове засідання повторно не з`явились, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, та практику Верховного суду у цій категорії справ, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладено кредитну угоду № 252К від 27.08.2007 року (далі – кредитний договір), Додаткову угоду № 1 від 12.02.2008 року та Додаткову угоду № 2 від 13.12.2010 року до вказаного кредитного договору, відповідно до яких ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 200000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 26.08.2014 року та зі сплатою відсотків за користуванням кредиту у розмірі 13,00% річних. За умовами договору надання коштів здійснюється окремими частинами (траншами), тому були укладені наступні договори про видачу траншу: № 252К від 27.08.2007 року, № 252К/1 від 18.02.2008 року, № 252К/2 від 22.05.2008 року (а.с. 5 – 8 зворот, 9 зворот Том 1). 
На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № 252К від 27.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (відповідач) було укладено договір поруки № 252К від 27.08.2007 року, відповідно до якого останній прийняв на себе договірне зобов`язання нести повну майнову відповідальність перед банком у разі невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, включаючи сплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 9 Том 1).
Зі свого боку ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав умови кредитного договору, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору та договору поруки, взяті на себе зобов`язання перед банком в повному обсязі не виконали, внаслідок чого станом на 06.01.2011 року виникла заборгованість в розмірі 178409,88 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 1420071,29 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 139203,55 дол. США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 16421,73 дол. США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 12286,55 дол. США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 1972,43 дол. США, а також штрафи відповідно до договору: 31,41 дол. США (фіксована частина), 8494,21 дол. США (процентна складова).
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року (справа № 2-1706/2011р.) було частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії у Кіровському районі м. Дніпропетровська, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення заборгованості. Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (відповідач) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № 252К від 27.08.2007 року станом на 06.01.2011 року у розмірі 1420071 грн. 29 коп; стягнути з ТзОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії у Кіровському районі м. Дніпропетровська, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн.; стягнути солідарно з ТзОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії у Кіровському районі м. Дніпропетровська, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено (а.с. 10-11 Том 1).
01.11.2011 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії у Кіровському районі м. Дніпропетровська, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення заборгованості (а.с. 12 зворот – 13 Том 1).
01.02.2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було задоволено касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.11.2011 року, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року залишено в силі (а.с. 17-19 Том 1).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, враховуючи те, що обставини щодо виникнення між сторонами договірних зобов`язань та наявної заборгованості встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, отже вони, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.
З моменту винесення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська вищевказаного рішення відбулось погашення заборгованості на загальну суму 6378 доларів США, що по курсу НБУ станом на дату кожного платежу в загальному розмірі становить 50850,79 грн., що підтверджується виписками по рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 54-57 Том 1). Отже залишок заборгованості за вищевказаним рішенням суду становить 1369220,50 грн. (1420071,29 грн. – 50850,79 грн.).
Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. 
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Статтею 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. 
Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України).
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст. 1291 Конституції України).
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Як встановлено у справі, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом набуло законної сили 01.02.2012 року, після винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.  
Для виконання цього судового рішення мав бути виданий виконавчий лист, однак матеріали справи не містять його копії, а представник позивача інформації щодо дати видачі цього виконавчого листа суду не надав. Проте в судовому засіданні представник позивача ствердив, що як на момент подачі справи до суду, так і на момент її розгляду в суді, виконавчий лист, виданий на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року по справі № 2-1706/2011р., не перебуває на примусовому виконанні.
При цьому судом встановлено, що рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року по справі № 2-1706/2011р. в повному обсязі не виконане.
Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року N 606-XIV, в редакції станом на день винесення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2012 року, було передбачено, що виконавчі документи на виконання судових рішень можуть бути пред`явлені до виконання протягом одного року.
Також позивачем та його представником не надано суду доказів, які би свідчили про переривання строку пред`явлення до виконання виконавчого документу або про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого документу, виданого на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року по справі № 2-1706/2011р.
Отже, з врахуванням наявних у справі документів та положень Закону України «Про виконавче провадження», судом встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року збіг.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У п. 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного судуу постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 267, ст. 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В цій справі суд касаційної інстанції, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування ст. 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної 
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (ст. 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування ст. 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (п. 2 ч. 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За п. 1 ч. 1 ст. 26 «Про виконавче провадження» пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у ст. 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у ст.ст. 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена ст. 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування ст. 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила ч. 2 ст. 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
Саме ця позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року по справі 754/511/23, у якій суд касаційної інстанції дійшов до висновку про те, що факт неперебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані сторонами докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог діючому законодавству України та практиці Верховного суду в цій категорії справ, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що на виконнні в органах державної служби або приватного виконавця перебував чи перебуває виконавчий лист з примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2011 року по справі № 2-1706/2011, у зв`язку зі спливом передбаченого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, тобто відсутністю обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, суд вважає, що немає правової підстави для стягнення за похідним зобов`язанням, передбаченим ст. 625 ЦК України, а тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
При такому вирішенні позову, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового зборув сумі 6341,13 грн. (платіжна інструкція № BOJ66B4BZE від 16.07.2025 року, а.с. 57 зворот) слід покласти на його рахунок.
На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 14, 525, 526, 530, 598, 599, 610-612,625, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 274-279, 354-355 ЦПК, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», розташованого по вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ЄДРПОУ 14360570, до ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , про стягнення заборгованості в розмірі 422742,23 грн. (чотириста двадцять дві тисячі сімсот сорок дві гривні 23 копійки), яка є заборгованістю за 3% річних та інфляційними втратами внаслідок прострочення виконання грошового зобовязання, - відмовити.
Судові витрати покласти на рахунок позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий	У. Ю. ЛУКОВКІНА	

Повний текст судового рішення cкладено «21» травня 2026 року.