ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа № 918/56/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участю секретаря судового засідання Вілінської О.О., розглянувши матеріали справи
за позовом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробнича компанія "Форвард Плюс"
про визнання недійсним пункту договору підряду на виконання робіт та стягнення зайво сплачених коштів ПДВ у розмірі 6 635 137,74 грн
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробнича компанія "Форвард Плюс"
до 1) Західного управління Замовника Робіт; 2) Міністерства оборони України
про стягнення заборгованості у розмірі 4 014 158,17 грн.

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Рівненської області 22.01.2025 надійшла позовна заява керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс" про визнання недійсним пункту договору підряду на виконання робіт та стягнення зайво сплачених коштів ПДВ у розмірі 6 635 137,74 грн.
20.02.2025 через підсистему "Електронний суд" (документ сформований в системі "Електронний суд" 19.02.2025) від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс" до Міністерства оборони України про стягнення витрат понесених ТОВ "БВК Форвард Плюс" для сплати податку на додану вартість в ціні придбаних товарів, робіт, послуг для виконання робіт "Будівництво гуртожитку, військове містечко № 6, м.Золочів, Львівської області по договору підряду № 144 від 09.08.2019.
Також подано відзив на позовну заяву, мотивований тим, що права на застосування податкової пільги щодо звільнення від оподаткування податку на додану вартість операцій з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла, що будується за бюджетні кошти, встановлену п.197.15 ст.197 ПК України, відсутні.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.03.2025 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс" до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості у розмірі 4 014 158,17 грн для спільного розгляду з первісним позовом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс" про визнання недійсним пункту договору підряду на виконання робіт та стягнення зайво сплачених коштів ПДВ у розмірі 6 635 137,74 грн та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.03.2025 матеріали справи № 918/56/25 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 про направлення справи за підсудністю залишено без змін.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025, матеріали справи № 918/56/25 передані на розгляд судді Ягічевій Н.І.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2025 прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче засідання на 03.06.2025.
03.06.2025 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним/позивача за зустрічним позовом сформовано заяву про заміну неналежного відповідача за зустрічним позовом належним відповідачем, а саме: замінити неналежного відповідача за зустрічним позовом у справі - Міністерство оборони України – належним відповідачем за зустрічним позовом – Західним управлінням замовника робіт.
У підготовчому засіданні 03.06.2025 судом, на підставі ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.06.2025.
11.06.2025 у системі "Електронний суд" представником позивача за первісним/відповідача за зустрічним позовом сформовано додаткові пояснення у справі.
23.06.2025 у системі "Електронний суд" представником позивача за первісним/відповідача за зустрічним позовом сформовано відзив на зустрічний позов.
24.06.2025 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним/позивача за зустрічним позовом сформовано клопотання про призначення судової експертизи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 замінено неналежного відповідача за зустрічним позовом у справі - Міністерство оборони України – належним відповідачем за зустрічним позовом – Західним управлінням замовника робіт та відкладено розгляд справи на 15.07.2025.
У підготовчому засіданні 15.07.2025 судом протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом про призначення судової експертизи та на підставі ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 29.07.2025.
28.07.2025 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним/позивача за зустрічним позовом сформовано додаткові письмові пояснення у справі.
У підготовчому засіданні 29.07.2025 судом, на підставі ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 02.09.2025.
01.09.2025 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним/позивача за зустрічним позовом сформовано додаткові письмові пояснення у справі.
У зв`язку із затяжною повітряною тривогою ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 відкладено розгляд справи на 23.09.2025.
У зв`язку із перебуванням судді Ягічевої Н.І. у відпустці ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 відкладено розгляд справи на 07.10.2025.
06.10.2025 у системі "Електронний суд" представником відповідача за зустрічним позовом сформовано заяву про зупинення провадження по справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2025 відкладено розгляд справи на 21.10.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 задоволено заяву Західного управління Замовника Робіт та зупинено провадження у справі № 918/56/25 до закінчення розгляду Верховним Судом справи № 909/753/24.
09.02.2026 у системі "Електронний суд" Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України подано клопотання, в якому позивач просить суд поновити провадження у справі у зв`язку із винесенням 27.01.2026 Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі № 909/753/24.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24.02.2026.
24.02.2026 у системі "Електронний суд" представником Західного управління Замовника Робіт сформовано відзив на зустрічний позов.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 відкладено розгляд справи на 10.03.2026.
10.03.2026 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом сформовано відповідь на відзив на зустрічний позов.
Також, 10.03.2026 у системі "Електронний суд" представником Західного управління Замовника Робіт сформовано заперечення (на відповідь на відзив на зустрічний позов).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 відкладено розгляд справи на 17.03.2026.
17.03.2026 у системі "Електронний суд" від представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом надійшло клопотання про залучення Міністерства оборони України в якості співвідповідача за зустрічним позовом у справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2026 відкладено розгляд справи на 24.03.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2026 задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом, залучено Міністерство оборони України до участі у справі, в якості співвідповідача за зустрічним позовом та відкладено розгляд справи на 07.04.2026.
07.04.2026 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом сформовано клопотання про відкладення розгляду справи. 
07.04.2026 у системі "Електронний суд" представником Західного управління Замовника Робіт сформовано заперечення на клопотання представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом про відкладення розгляду справи. 
07.04.2026 у системі "Електронний суд" представником позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом сформовано відзив на зустрічний позов, мотивований тим, що будівництво житла за державні кошти у відповідності до. П. 197,15 ст.197 Податкового кодексу України звільнено від оподаткування ПДВ.
Також, 07.04.2026 у системі "Електронний суд" представником відповідача за первісним/позивача за зустрічним позовом сформовано відповідь на відзив на зустрічний позов.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду на 05.05.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2026 розгляд справи відкладено на 26.05.2026.
В судовому засіданні 26.05.2026 представники позивача за первісним позовом та прокуратури підтримали первісні позовні вимоги, заперечили проти задоволення зустрічних позовних вимог, представник відповідача за первісним позовом заперечив проти задоволення первісних позовних вимог та підтримав зустрічні позовні вимоги, відповідач 1 за зустрічним позовом в засідання суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. 
У судовому засіданні 26.05.2026 було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:

09.08.2019 між Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням (далі - Замовник) та ТОВ «Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс» (далі Виконавець) укладено договір № 144 підряду на виконання робіт (далі – Договір), за умовами якого підрядник зобов`язався упродовж 5 календарних днів після підписання сторонами Договору прийняти майданчик під будівництво, виконати роботи за Договором відповідно до узгодженого графіку виконання робіт та плану фінансування робіт і передати об`єкт Замовнику у відповідності до положень і умов Договору в термін визначений у графіку виконання робіт. 
Предметом Договору є виконання робіт на об`єкті: «Будівництво гуртожитку, військове містечко № 6, місто Золочів Львівської області. Шифр 17/18ж» (далі Об`єкт). 
У п. 3.1 Договору сторони погодили ціну робіт за договором (договірна ціна), яка складає 39908034,00 грн, у тому числі ПДВ – 6651339 грн. 
Договірна ціна на 2019 рік складає 3555996 грн, у тому числі ПДВ – 592666 грн. 
Фінансування робіт за Договором здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету.
Розрахунки за виконані підрядні роботи, які складають предмет цього Договору, згідно з п. 15.1.1 Договору проводяться на підставі «Актів приймання виконаних будівельних робіт» за формою № КБ-2в та «Довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат» за формою № КБ-3. 
Відповідно до п. 20.2 Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 або до повного виконання сторонами договірних зобов`язань. 
У подальшому рядом додаткових угод (№ 1 від 3009.2019, № 2 від 05.11.2019, № 3 від 16.12.2019, № 4 від 07.04.2020, № 5 від 02.09.2020, № 6 від 17.09.2020, № 7 від 24.11.2020, № 8 від 18.06.2021, № 9 від 08.12.2021) змінювалась договірна ціна та фіксувалась вартість виконаних та оплачених робіт за окремі періоди. Додатковою угодою № 7 від 24.11.2020 Сторони погодили, що права Замовника за Договором перейшли до Міністерства оборони України. 
Додатковою угодою № 8 від 18.06.2021 дію Договору продовжено до 31.12.2021. 
Додатковою угодою № 9 від 08.12.2021 дію Договору продовжено до 31.12.2022. 
27.12.2022 року Сторони підписали довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, згідно з якою на виконання умов Договору Виконавцем виконано а Замовником оплачено будівельні роботи на суму 26 525 790 грн, у тому числі ПДВ 4 420 965 грн.
Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор зазначив, що внаслідок здійснення замовником вищевказаних оплат за Договором відповідач отримав за рахунок бюджетних коштів суму податку на додану вартість, який відповідно до положень п. 197.15 ст. 197 Податкового кодексу України не підлягав сплаті. Відтак, прокурор вважає, що п. 3.1. Договору, який передбачає сплату зазначеного податку, має бути визнаний недійсним згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, а зайво сплачена в ціні товару сума податку на додану вартість підлягає стягненню з відповідача відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України. 
Міністерство оборони України підтримало позовні вимоги прокурора, зазначаючи, що відповідач безпідставно отримав від Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління кошти ПДВ у розмірі 4 420 965 грн, оскільки відповідні роботи за Договором були звільнені від оподаткування ПДВ.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами 3, 4 ст. 53 ГПК України унормовано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України “Про прокуратуру”.
За положеннями ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Разом із цим, чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під “нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій”, у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Водночас, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166“б”, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.
Крім того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону.
Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор визначив позивачем Міністерство оборони України, як правонаступника Західного територіального квартирно-експуатаційного управління, замовника за Договором. 
Так, судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31.08.2020 № 304 “Про припинення Західного територіального квартирно-експуатаційного управління”, припинено юридичну особу - Західне територіальне квартирно-експуатаційне управління, ідентифікаційний код – 24982002 (79007, м. Львів, вул. Ветеранів, 2) реорганізувавши його шляхом приєднання до Міністерства оборони України, ідентифікаційний код - 00034022 (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6). Визначено Міністерство оборони України правонаступником всіх прав та обов`язків Західного територіального квартирно-експуатаційного управління.
02.02.2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи - Західного територіального квартирно-експуатаційного управління та дані про правонаступника - Міністерство оборони України. 
Відповідно до пп. 105 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 (надалі – Положення), Міністерство оборони України здійснює в межах повноважень, передбачених законом, функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони. 
За приписами пп. 9 п. 5 Положення Міністерство оборони України з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Міноборони в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, у тому числі через посадових (службових) осіб юридичної служби Міноборони або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Міноборони в судах та інших органах через представників.
Як вказує прокурор, Міністерством оборони України не забезпечено належного захисту порушених інтересів держави щодо повернення зайво сплачених коштів податку на додану вартість за умовами Договору, укладеного з відповідачем. 
Суд зауважує, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99).
“Інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) оспорюваного пункту Договору, на підставі якого ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідає.
З огляду на викладене, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами з метою захисту інтересів держави.
При цьому позивач, як правонаступник сторони Договору - Західного територіального квартирно-експуатаційного управління, є органом, уповноваженим у спірних правовідносинах.
Так, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2024 прокуратурою регіону направлено на адресу Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-812ВИХ-24 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави щодо визнання недійсними окремих пунктів Договору № 144 та повернення зайво сплачених коштів ПДВ. 
Проте, до даного часу відповіді з Міністерства оборони України до прокуратури регіону не надійшло, самостійно міністерство також з позовом до суду не звернулось. 
Отже, враховуючи, що Міністерство оборони України самостійно не звернулось до суду за захистом порушених прав, про що повідомило прокурора, суд доходить висновку, що прокурором доведено наявність підстав для представництва.
Щодо встановлених судом фактичних обставин справи, оцінки поданих доказів та законодавства, що підлягає застосуванню.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (надалі – ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180, 189 ГК України).
Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України).
За положеннями ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Відповідно до ст. 11 Закону України “Про ціни і ціноутворення” вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.
Так, п. 3.1. Договору до договірної ціни було включено податок на додану вартість, з урахуванням якого замовником робіт було сплачено відповідачу кошти. 
Податок на додану вартість визначено у підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі – ПК України) як непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п. 185.1 ст. 185 ПК України).
Пунктами 30.1.-30.4., 30.9. ст. 30 ПКУ унормовано, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).
Відповідно до п. 197.15 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.
Відтак, оскільки предметом Договору було виконання відповідачем робіт з будівництва гуртожитку за державні кошти, що вбачається із умов п. 15.2.1. Договору, а відтак такі роботи підлягали звільненню від оподаткування податком на додану вартість згідно з положеннями п. 197.15 ст. 197 ПК України. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що включення до договірної ціни податку на додану вартість здійснено без дотримання вимог податкового законодавства.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Разом з тим, приписами ч. 3 наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1-5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).
Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
За умовами ст. 217 ЦК України, які регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин, передбачено, що закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Недійсність окремої частини правочину не призводить до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.
Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку. Вказаний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справіМ 910/12764/20.
Так, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 відступив від висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду від 08.04.2021 у справи № 922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору).
Згідно правового висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 договір може бути визнаний недійсним в частині включення суми ПДВ до вартості товару.
Отже, суд дійшов висновку про те, що зміст п. 3.1. Договору в частині включення ПДВ до ціни Договору суперечить положенням ПК України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що в силу вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання цього пункту недійсним в оспорюваній частині. 
При цьому, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (пункти 82, 83) викладено висновок щодо застосування норм права. Так, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України “Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави” застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Враховуючи, що відповідач отримав від Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, правонаступником якого є Міністерство оборони України, кошти за роботи із урахуванням ПДВ у загальному розмірі 4 420 965 грн, при тому, що відповідні роботи були звільнені від оподаткування ПДВ, відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми коштів як безпідставно отриманих, є обґрунтованими та правомірно заявленими прокурором, позаяк неповернення відповідачем означеної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом. 
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 1 763 632,41 грн та 3% річних у сумі 450 540,33 грн суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
За змістом вказаної статті, якщо об`єктом безпідставного збагачення були грошові кошти, за весь період безпідставного використання таких грошових коштів набувач має сплатити проценти. Розмір і порядок сплати процентів визначається відповідно до положень статті 536 ЦК України. Стаття 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, а віддає це питання на вирішення договору або закону.
Так, частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 625, 1214 ЦК України положення статті 625 поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 зазначила, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який ці кошти були перераховані. Тому відповідач після отримання зазначених коштів був зобов`язаний повернути їх одразу, тобто прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів та неправомірного їх використання розпочалося з наступного дня.
У даному випадку суд враховує, що як на час укладення угод № 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, так і на час їх виконання, у відповідача не існувало підстав для отримання вищевказаних сум ПДВ, відтак, саме з моменту отримання таких коштів у відповідача виник обов`язок повернути їх позивачу.
Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат коштів, суд приходить до висновку, що він зроблений арифметично правильно, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню у заявленому прокурором розмірі.
Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом вище, упродовж 2019-2022 років ТОВ «БВК Форвард Плюс» виконувало, в тому числі із залученням субпідрядних підприємств, будівельні роботи на об`єкті «Будівництво гуртожитку, військове містечко № 6, місто Золочів Львівської області» (шифр 17/18ж) за спірним договором. 
Загалом було виконано робіт на суму 26525790,00 грн., в тому числі ПДВ – 4420965,00 грн., що підтверджується Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми КБ-3 та Актами приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в. 
При цьому, позивач за зустрічним позовом вказує, що ТОВ «БВК Форвард Плюс» сплатило за постачання товарів, робіт, послуг, які були використані для виконання робіт «Будівництво гуртожитку, військове містечко № 6, місто Золочів Львівської області» (шифр 17/18ж), за матеріали – 16716991,20 грн. з урахуванням ПДВ в сумі 2786165,20 грн., за роботи виконані субпідрядними підприємствами – 6592246,60 грн. (у тому числі: 625197,60 грн. у 2019 році; 2882718,00 грн. у 2020 році; 3084331,00 грн. у 2021 році) з урахуванням ПДВ в сумі 1098707,77 грн., за послуги машин та механізмів – 775711,20 грн. з урахуванням ПДВ в сумі 129285,20 грн. 
Отже, загальна сума сплаченого ТОВ «БВК Форвард Плюс» податку на додану вартість у складі ціни отриманих від постачальників товарів, робіт, послуг становить 4 014 158,17 грн. 
Відповідно до частини третьої ст. 843 ЦК України ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Зустрічні позовні вимоги, обгрунтовані тим, що ТОВ «Будівельно-виробнича компанія Форвард Плюс» мотивує необхідністю відшкодувати йому понесені витрати при розрахунках з третіми особами, в частині сплати ПДВ, при закупівлі матеріалів, залученні субпідрядників при здійсненні будівництва об`єкта за умовами Договору № 144, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів 4 014 158,17 грн.
Водночас, слід зазначити, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). 
Разом з тим, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст.ст. 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 180, 189 Господарського кодексу України). 
Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України). 
Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором. 
Пунктом 4.3.1 оскаржуваного Договру № 144 визначено, що підрядник має право залучати до виконання даного договору третіх осіб (субпідрядників). 
Також, підрядник зобов`язаний виконати з використанням власних ресурсів та у встановлені строки роботи відповідно до проектної та кошторисної документації (п. 4.4.1 Договору № 144). 
Судом встановлено, ТОВ «Будівельно-виробнича компанія Форвард Плюс», як і передбачено п. 4.4.1 Договору № 144 на власний розсуд та за рахунок власних ресурсів здійснювало закупівлю товарів, робіт та послуг для виконання робіт за спірним договором. 
При цьому, ціна таких товарів, робіт та послуг також встановлювалась за згодою сторін, у відповідності положень чинного законодавства. 
За таких обставин, відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідачів за зустрічним позовом на користь ТОВ «Будівельно-виробнича компанія Форвард Плюс» будь-яких додаткових коштів у рахунок відшкодування витрат на виконання умов Договору № 144.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з положеннями ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені керівником Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних позовних вимогах слід відмовити. 
При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Судовий збір покладається на сторони в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, судові витрати (витрати на правову допомогу, витрати на пальне, витрати на поштове відправлення) залишаються за позивачем зустрічного позову.
Керуючись статтями 74, 76-80, 86, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним пункт 3.1. Договору підряду на виконання робіт № 144 від 09.08.2019, укладеного між Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням та ТОВ «Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс» в частині включення в ціну робіт за договором суми податку на додану вартість. 
2. Стягнути з ТОВ «Будівельна виробнича компанія Форвард Плюс» (81092, вул.Центральна, 80, с.Грем`яче, Острозького району, Рівненської області, код ЄДРПОУ 33707409) на користь Міністерства оборони України (03168, м.Київ, просп. Повітряних Сил, 6, код ЄДРПОУ 0004022) суму безпідставно отриманих коштів ПДВ у розмірі 4 420 965 (чотири мільйони чотириста двадцять тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять) грн 00 коп, 1 763 632 (один мільйон сімсот шістдесят три тисячі шістсот тридцять дві) грн 41 коп, інфляційних витрат та 450 540 чотириста п`ятдесят тисяч п`ятсот сорок) грн 33 коп 3% річних та 82 044 (вісімдесят дві тисячі сорок чотири) грн 05 коп. судового збору.
3. В задоволенні зустрічних позовних вимог, відмовити повністю.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.05.26.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА